הרב ליאור אנגלמן
נכות של אהבה.

הרבה הנהגות של אהבה וקרבה נוהג לבן עם יעקב. הצופה מן הצד יכול בקלות להשתכנע כי באהבת אמת מדובר כאן. חז"ל מלמדים אותנו כי הפער בין המעשים לתחושת הלב גדול עד מאוד: 
בפשט נאמר: "ויהי כשמע לבן את שמע יעקב בן אחותו, וירץ לקראתו, ויחבק לו וינשק לו, ויביאהו אל ביתו. ויספר ללבן את כל הדברים האלה..."- אהבת קרובים סוחפת את לבן לחבק, לנשק ולהכניס את האורח אל ביתו, כך היה נראה אלמלא דברי חז"ל: "וירץ לקראתו"- כסבור ממון הוא טעון, שהרי עבד הבית בא לכאן בעשרה גמלים טעונים. "ויחבק"- כשלא ראה עמו כלום אמר: שמא מרגליות הביא והנם בחיקו. "וינשק לו"- אמר: שמא מרגליות הביא והם בפיו. "ויספר ללבן"- שלא בא אלא מתוך אונס אחיו ושנטלו ממנו ממונו". 
בקריאת הדברים ניתן לחשוב שחז"ל ראו בלבן צבוע ושקרן שאינו מבקש כלל לחבק ולנשק אלא לתור אחר הממון המצוי באמתחתו של יעקב. לבן אינו אוהב את יעקב וכל מעשיו שקריים. אלא שהתיאור של חיבוקים ובעיקר נשיקות שעל ידיהם תר לבן פיזית אחר ממון המוחבא בגופו או בפיו של יעקב, נשמע כל כך רחוק מן המציאות, כך שיש להניח כי חז"ל ביקשו לומר דבר מה עמוק בהביאם את הציור הקיצוני הזה של נשיקות החיפוש. 
לעניות דעתי, בעיני חז"ל לבן אינו אדם המשתמש בכלי האהבה, חיבוק ונישוק, כדי לבלוש אחר ממונו של יעקב במובן הטכני של הדברים. לו היו שואלים את לבן מדוע הוא מחבק את יעקב התשובה הכנה שלו הייתה כי מפני תחושתו כי הוא קרוב אליו ואוהב אותו הוא עושה כך. אלא שחז"ל מלמדים אותנו על אודות עליבות מושג האהבה בנפשו של לבן. לבן אינו מסוגל לאהוב אהבת אמת, אהבת חיבור בין נפשות, הוא כל כך שקוע בתוך עולמו עד אשר אהבתו אל האחר, לעולם תלויה אצלו באהבת עצמו. הוא באמת מחבק ובאמת מנשק, אך מהותם של חיבוקים ונשיקות היא עבורו שאיבת כל אשר ניתן לשאוב ממושא אהבתו, כאדם המחפש בנשיקותיו מה ניתן לצוד מקרבו של חברו. האהבה האמיתית כל כך זרה ללבן עד כי הוא מתקשה לחוש אהבה אל מי שאינו מהווה פוטנציאל לרווח אישי. ביודעין או בלא יודעין החיבוק עבורו נועד לחשוף את רכושו הנעלם של מקבל החיבוק, והנשיקה אינה ניסיון התקרבות אלא ניסיון ליטול קרבן ממקבל הנשיקה.
לבן הוא נכה של אהבה. האהבה לוקה אצלו בעיוות הכרת הפער בין אהבה לבין תאווה, בין היכולת לצאת מחוץ לחוגו הפרטי לקראת מרחב הנמצא מחוצה לו, לבין הניסיון לכבוש כל מה שמצוי מחוץ לחלל עולמו ולכובשו אל תוך עולמו. 
האהבה כל כך מעוותת אצל לבן עד שאפילו באהבת בנותיו הוא נכשל. הוא סוחר בהן, מוכר אותן תמורת ארבע עשרה שנות עבדות של יעקב, ומנצל את אהבתו הטהורה של יעקב לרחל, אהבה שלבן אינו מסוגל להעריך כיאות, על מנת להרבות את הונו הפרטי. רחל ולאה חשות את דלות האהבה של אביהן כלפיהן, וכשמציע יעקב לצאת אל ארץ מגורי אביו ולוותר על קרבת אביהן הן מצהירות: "העוד לנו חלק ונחלה בבית אבינו?! הלוא נכריות נחשבנו לו כי מכרנו. ויאכל גם אכול את כספנו...". 
אצל יעקב הדברים הפוכים לגמרי... יעקב נותן את כל כוחו ומרצו באהבה, הוא אינו תר אחר התועלת שתצמח לו מן הנישואין עם רחל, אדרבה הוא נכון להקריב את כל כולו, עד אשר שבע השנים נדמים לו כימים אחדים באהבתו אותה.
הפער בין אהבת האמת שניחן בה יעקב לבין נכות האהבה שניכרת בלבן, הוא כל כך גדול, עד שהמדרש מתאר כי אף בני מקומו של לבן לא הצליחו לרדת לעומק מעלת אהבתו של יעקב ופירשוה באופן מוטעה. כבר בנשיקה שהעניק יעקב לרחל על יד המעיין התחיל הדבר. אנשי המקום ראו במעשה הזה ביטוי ליצריות ושפלות כי לא התנשאו לגובה אהבתו של יעקב. יעקב מצדו פרש ובכה על שחשדו אותו בדבר לא לו: "'וישק יעקב לרחל, וישא את קולו ויבך'- למה בכה? שראה האנשים מלחשים אלו לאלו מפני שנשקה, מה בא זה לחדש לנו, דבר ערווה?!" (בראשית רבה ע') והיה יעקב פורש ובוכה כשם שהיה הכהן הגדול פורש על שחושדין אותו בדבר שאין בו (על פי פירוש מהרז"ו שם). 

אפשר להאריך עוד בפער שבין עולם האהבה של יעקב לבין מושגי האהבה הכבויים של לבן, אלא שלא על לבן באנו ללמוד כי אם על האהבה בחיינו. עצמה אדירה יש בה, באהבה, ובחיינו תופשת האהבה מקום מרכזי עד מאוד, אלא שעלינו להיות ערים לעובדה שעלינו לשמר את האהבה בטהרתה. לפעמים גם אנחנו מחבקים ומנשקים מאהבת עצמנו, תרים אחר המרגליות ומאבדים את האהבה הטהורה. כבניו של יעקב אבינו יש בנו כישרון גדול לאהוב אחרת, לזכות לאהבת אמת, אהבה הראויה לשמה.