הרב ליאור אנגלמן
צדיק נסתר / סיפור- משל.
מאיר הנגר אינו כשאר נגרים שבעולם, שכל הנגרים מבקשים לעשות להם שולחן, כיסא או ארון- נוטלים להם עץ, פושטים בו ידיהם ועושים בו כרצונם, ואין הם שתים ליבם לרצונו של העץ. מחמת דוחק הפרנסה ממהרים הנגרים למלאכתם ואין דעתם פנויה להשגיח במשאלתו של העץ ולהתבונן, שמא עץ זה שנעשה ממנו שולחן מבקש היה כל ימיו לשמש ככיסא וכיוון שבעל כורחו נהפך לשולחן נמצא העץ בצער כל ימיו. מאיר הנגר אינו כן, שמלבד בקיאותו באומנות הנגרות יודע היה נפשם של עצים ואף את לשונם היה מכיר.
כך היה מנהגו של מאיר, היה מניח לפניו בול עץ, מתיישב כנגדו, ומתחיל מפשפש בנבכי נפשו של העץ: "הבה נראה מה נעשה בך", היה פותח וקולו חודר את מעבה העץ, "שמא ארון למטבח מבקש אתה להיות?" כיוון שהשיב העץ בשלילה היה ממשיך: "כיסא? מדף?" וכך היה מונה בפני העץ שימושים משימושים שונים, עד שהיה העץ בוחר את ייעודו ומתמסר למסורו של מאיר הנגר בנפש חפצה. לא הרי הרהיטים שעשו שאר נגרים כהרי היצירות שיצאו תחת ידיו של מאיר הנגר, שאלו של שאר נגרים כיוון שלא נשאלו לרצונם היו מקשים לבם ובקושי רב נעתרו לכליו של בעליהם, ואילו עציו של מאיר הנגר סייעוהו באומנותו והיתה מלאכתו נשלמת באחת. מאיר הנגר לא היה מתיש עצמו בעבודתו והיה אוכל את לחמו בלא זיעת אפיים, והעץ היה שש ושמח כל ימיו על כי נעשה בו כל חפצו. כיון שראו העצים כי דעתם יקרה ללבו של הנגר לא היו מקשים לים והיו ממהרים להיענות להצעותיו. 
כך אירע בכל עצי הנגרייה לבד מאחד. היה זה בול עץ אלון חסון וכבד, שרכש מאיר הנגר לפני כמה שנים. באותם ימים לא היתה הפרוטה מצויה בכיסו של הנגר, והסכום שנתבקש לשלם עבור עץ האלון מופקע היה, שעיניו של מאיר הסגירוהו והרגיש בו הסוחר שכל אשר יידרש - ישלם. כפי ששיער התגר כך היה, לא מנע עצמו מאיר מן הקניין, שסקרן היה לידע מה מבקש אותו העץ להיות. שִלשל הנגר כספו לידיו של התגר, נטל את עץ האלון על שכמו ומיד נקשרה נפשו בנפשו. בדרך אל בית המלאכה כבר שוחח הנגר עם העץ וידע כל אשר אירע לו למן היום שנזרע באדמה ועד היום הזה, ויותר שהיה העץ מספר היה הנגר שש על מקחו, "חי נפשי, מעולם לא פגשתי עץ שכמותו", הרהר הנגר בקול וליטף מבלי משים את העץ שעל כתפו.
דא עקא, אף שאהב מאיר את העץ, לא ידע את מבוקשו, ואולי יש לומר כי מחמת אהבה יתרה שאהבו נבצר ממנו לדעת את ייעודו של ידידו. מידי בוקר היה מתיישב הנגר, מניח העץ על ברכיו, ושואל: "מיטה?" העץ משיב בשלילה. "אולי ארון? ארון גדול, מפואר ומהודר!" שוב שומע הנגר "לא" בשפת העצים. סבור היה הנגר כי פגע בידידו, עצם עיניו ואמר: "איני אומר ארון של חולין, ארון של קודש אעשה ממך, אעטרך במיני עיטורים ואחרוט דמות שבעת המינים, ובקרבך ישכנו הספרים. יום יום יישקוך אוהבי תורה ו..." פקח הנגר את עיניו וידע :"גם בכך אין נפשך מתרצה...".
לא חלף יום בו לא השתדל הנגר לגלות את מצפוניו של העץ, אך לשווא. מקץ שלוש שנים למן היום בו נרכש האלון, כבר הוחזק העץ כמי שאינו יודע את עצמו. לעשות ממנו רהיט בעל כורחו לא העלה הנגר על דעתו, שהרי מאיר זה איננו כשאר נגרים. בצר לו התייאש האומן, נטל את ידידו והניחו בדמעות אוהב בקרן זווית, כך היה מונח שם כאבן שאין לה הופכין וכממון שאין לו תובעין.
מקץ שנתיים ימים נזדמנה לו, לנגר, מלאכת כיסא פשוטה. אחד העצים התנדב עצמו למלאכה וידיו המהירות של הנגר פיסלו ממנו ארבע רגליים ומושב נעים ונוח. כמעט שנשלמה המלאכה אלא שלא נותר די חומר לעשות ממנו משענת.
"משענת?" פנה הנגר בשאלה לאחד העצים והלה השיבו: "לעולם לא!"
"משענת?" פנה לעץ אחר, ואחריו לשאר העצים אשר בבית המלאכה, "משענת? משענת?" ולא נענה.
סבור היה הנגר לילך אל השוק לקנות עץ לשם משענת, בדרכו החוצה הבחין בזווית העין בעץ האלון. "לשם ארון קודש לא מסר עצמו, והיאך אבקש ממנו להיעשות משענת?..." פקפק בינו לבין עצמו, ומכל מקום חשב, אשאל. נטל את בול העץ והניח על ברכיו, דומה שברכיו נכספו למגעו של העץ, גם העץ ייחל לקרבתו של האומן. 
"משענת." הקדים העץ את האומן, "משענת!"
"איני יודע" אמר האומן, "עץ שכמותך... רק משענת?!"
"אינך חפץ במשענת?" שאל העץ בצער, "כמדומה הייתי שכבודו זקוק למשענת".
"זקוק אני למשענת, אבל אתה... עץ אלון חסון... רק משענת?! לא כך חשבתי..."
"סבור אתה שלא אצליח?"

"איני סבור כך, אלא שכל השנים הללו אמרתי בלבי אעשה אותך ארון קודש או תיבה לשליח ציבור, במה לקריאה בתורה או כיסא של אליהו, ויהיו הכול מכירים בך ומתקדשים על ידך... הלוא מעת שאעשך משענת איש לא ידע טבעך, הכול יקראוך "כיסא", וסופך להיבטל בארבע הרגליים ובמושב שנעשו מעץ פשוט ממך".
ישב העץ מהורהר והאומן המשיך: "יודע אתה גורלה של משענת?" העץ האזין. "משענת - הכול מפנים לה את גבם. לעולם לא תזכה לראות מאור פניהם של אנשים, אתה תתמוך בגבם, והם מצידם, לא יכירו לך טובה כל ימיהם. שאל אותם וישיבו כי אינם נשענים לעולם".
"אני מבין", אמר העץ.
"איני אומר שאין הבריות צריכות למשענת, שאלמלי היא פעמים שאין הם מתקיימים בכוחות עצמם, ואף על פי כן מבכרים הם שלא להכיר בקיומה. עליה להיות שם עבורם, חזקה ותומכת, יציבה ובטוחה, ולדעת כי באוזניה לא תבוא הכרת תודה. ידידי, אומר אני לך..."
"רוצה אני!" קטע האלון את האומן, "הריני משענת".
"כרצונך", אמר האומן ולא עלה בידו להצניע צערו, "יהי כן, אעשה אותך משענת הליכה לזקנים. כך לכל הפחות לא ייחרץ גורלך לראות רק גבם של אנשים. הכול יכירו כי "משענת" אתה, הנתמכים בך יידעו כי גומל חסדים אתה ויידעו להשיב טובה תחת טובה".
"אנא, עשה אותי משענת לכיסא. כיסא פשוט" התחנן הבול.
"חושש אני לך" אמר הנגר.
"מזה שנתיים ימים מונח אני בקרן זווית, האמן לי, כבר הוכשרתי להיות משענת".
השעין האומן מצחו על כף ידו ושקע במחשבות. צר היה לו על האלון. לגדולות נועד. התחיל מנסר אותו במחשבתו ועשאו ארון קודש מפואר ומשחו בשמן מבהיק והיה מנשקו מנשיקות פיהו. באמת, ארון בדמות זה מעולם לא ראה. מיד עטה עליו פרוכת צחורה והכניס בו ספרים לקול תהלוכה ושירים ומצהלות המונים... נתעייף מן הריקודים וחטפתו שינה. התחיל מתנועע לפנים ולאחור כדרך הישנים המדמים שהם ערים. כיון שראה האלון שאין האומן מבחין בו פשט את ידיו, נטל כליו של אומן והתחיל מנסר עצמו. הנהיג מלאכתו יפה יפה ובקול דממה דקה, לבל יקיץ האומן משנתו. עשה עצמו משענת פשוטה לכיסא שלא השלים האומן, ועדיין נותר מן האלון שפע רב. מיד עשה עצמו משענות משענות והתחיל מפזר עצמו בכל קצות תבל לתמוך בגבן של בריות, ומן החומר הנותר התקין עצמו בכסאו של האומן, ועשה עצמו בדמות גבו של מאיר הנגר. וכיון שנעשתה לו משענת הפסיק הנגר להתנועע, תמך גבו במשענת ונעמה לו שנתו.  

פתחי מחשבות.

מיהו האומן מאיר? מיהו עץ האלון? מדוע כל כך קשה לאומן להכיר דווקא את משאלתו של העץ האהוב עליו ולבסוף הוא אינו עושה בו כבקשתו? מיהי המשענת ומיהם הנשענים? מהי קרן הזווית בה הונח האלון במשך שנתיים? נמשלים רבים כמוסים, אביא רק פתחי דברים.
אולי מאיר האומן רומז למאיר הגדול, לרבש"ע, המאיר לארץ ולדרים עליה, הוא האומן הגדול, "אומנו של עולם". שלא כמלכי בשר ודם יודע ה' היטב טבעו של כל יציר נברא. בכל דור יש לו, לקב"ה, צדיק גדול, צדיק המהווה משענת לכל העולם, ואולי ל"ו צדיקים כאלה. 
ודאי יודע האומן כי תפקידם להוות משענת, אך כביכול מאהבתו אליהם מסרב הוא לוותר על האפשרות שיהיו צדיקים גלויים, כארון הקודש הזה שהכול נושקים אותו ומכירים בערכו. אמת, יודע ריבונו של עולם כי אין העולם מתקיים בלי המשענות הנסתרות הללו, ועל כן מי שנאמר בו "לא ינום ולא יישן" עושה עצמו ישן ומניח לצדיק הנסתר לעשות כרצונו.
לתפקיד הצדיק הנסתר ישנה תקופת הכנה של הצנעה וענווה, כעין אותן שנתיים שעברו על יוסף הצדיק בבית האסורים. לאחר התקופה הזו אין האומן, הקב"ה, מטיל על הצדיק את המשימה. הצדיק נוטלה על עצמו, הוא מקדים ושואל את ריבונו: "משענת?"
כביכול הקב"ה מסרב לוותר על כוחו הגדול ועל כן תחילה אינו יוצא מן הנגריה, אך למעשה האלון הופך "משענתו" של הקב"ה, כביכול אין מלכותו יוצאת אל הפועל בלא איש הסתר הזה ההופך משענת של עולם ובוראו. 
"דאמר רב יהודה אמר רב בכל יום ויום בת קול יוצאת מהר חורב ואומרת כל העולם כולו נזונין בשביל חנינא בני, וחנינא בני די לו בקב חרובין מערב שבת לערב שבת". איש בעולם אינו מכיר בעובדה כי העולם ניזון בשל אדם שאין לו מה לאכול ואולי אינו זקוק לכך. איש אינו מבחין בכך, הוא משענת עולמית המצויה בסתר. מבחינת הקב"ה הוא מתואר כבן, ועל כן בבוא האומן להכריע גורלם של שאר העצים הוא מתיישב למולם, ואילו בעץ האלון הוא נוהג אחרת - הוא מניחו על ברכיו כאב המקרב אליו את בנו. ומדוע נקרא הצדיק אלון? איני יודע.
ואולי זהו משל על מחנכים דגולים שבבואם להתוות דרך לבנם אהובם, חלומותיהם כל כך גדולים ומדויקים, הם יודעים בדיוק שנועד לגדולות ולפרסום, הם יודעים היטב כי יהיה ראש ישיבה או רב ידוע, הוא חייב להגשים את החלום... דווקא האהוב והכישרוני. ועץ האלון הזה, ראה זה פלא, ספג את הדרך הערכית הזו ואיננו מורד, אלא שנועד לגדולות מאלה שצפו לו הוריו, מן הגדולות שאיש אינו מכיר בהם, מאותם אנשים שכולנו חייבים להם את חיינו ואפילו לא ידענו, וגם הוריו לא... כשיישנו יגשים חלום גדול מזה שחלמו הם.
ואולי זהו משל על כל אותם אנשים פשוטים, לא "צדיקים" ולא נוצצים...
ומכל מקום אלו רק פתחי דברים...