הרב ליאור אנגלמן
צניעות- שתיקה- פנימיות.

צניעות. הגיע הזמן לתבוע את עלבונה של המידה הזאת. ממרום מושגי המידות האציליות בישראל ירדה מידת הצניעות והתפלשה באבק של הגדרות טכניות פשטניות. כביכול אין הצניעות תלויה אלא בפרטי הלבוש, כאילו אין לה לצניעות בעולמה הצר עניין אלא בנוכחותן של גרביים, אורכם של שרוולים ואורכה של חצאית. אין בכוונתי חלילה לערער על גדרי הצניעות בלבוש שהורו לנו חכמינו, ובכל זאת נדמה לי כי שיוך מושג הצניעות לארון הבגדים ותו לא, יש בו כדי להחטיא עולם עשיר, ואף להשניאו עלינו. ככל שניפגש עם הצניעות במרחביה העמוקים כך יקל עלינו לקבל  בברכה את ביטוייה ההלכתיים, שבלא עיון מעמיק עלולים להיתפס כאילו הם מבקשים ליטול את החופש מן החיים, ואת זכות האדם, ובעיקר את זכותה של האישה, שלא להתבייש בעצמה.

שתיקה. בהזדמנות הזאת נבקש לגאול גם את מידת השתיקה משתיקתה... בעולם רווי מלל, עשיר בתדרים ובאמצעי תקשורת מגוונים, נדמה כי זכות השתיקה הינה מושג השייך לחדרי חקירות אפלים. כולם מלהגים בלשונם בלי הרף, מדברים ומדברים, כל כך זול לפטפט, והדיבור אינו מחייב. אמצעי התקשורת מבקשים לחשוף עוד ועוד. והשתיקה... היא נתפסת כחולשה, כחיסרון בדעת, שהרי כל אשר יש לו דבר מה לומר מן הסתם לא יבחר בשתיקה.

רחל. "בשכר צניעות שהיתה בה ברחל זכתה ויצא ממנה שאול, ובשכר צניעות שהיה בו בשאול זכה ויצאת ממנו אסתר" (מגילה יג, ב). המדרש מזהה את רחל כמי שהיתה חוליה ראשונה בשרשרת של אנשים צנועים הבאים בעקבותיה. היה ניתן לצפות שהמדרש יראה ברחל צניעות בשל העובדה שבעזרתו של בנה, יוסף, הצניעה עצמה מעיניו של עשו הרשע, אך הגמרא מזהה את צניעותה של רחל דווקא בעובדה שהיא מסרה ללאה את סימני ההיכר שנתן לה יעקב בערב החופה. מסירת הסימנים היא מעשה אצילי, מעשה של חסד שקשה לתארו, אך מדוע מסירת הסימנים מוגדרת כצניעות?
שאול אף הוא היה צנוע, ניתן היה לצפות שכראיה לצניעותו יצטט המדרש את היותו 'נחבא אל הכלים', אולי יזכיר את העובדה ששאול לא גילה טפח מבשרו, אך המדרש בוחר כמקור לצניעותו מאורע אחר: "ומה צניעות היתה בשאול? דכתיב: 'ואת דבר המלוכה לא הגיד לו אשר אמר שמואל'." גם ביחס לאסתר המדרש מתעלם מגילוי הצניעות המובהק: "אין אסתר מבקשת דבר", ורואה בעובדה ש"אין אסתר מגדת עמה ומולדתה" אות לצניעותה. 

סוד. התבוננות נוספת במדרש מורה כי המכנה המשותף של כל הסיפורים אותם תיאר המדרש כצניעות הינו היכולת לשמור סוד, הכוח לשתוק. שמירת סוד היא משימה קשה לרבים מאיתנו, אנו מתקשים להכיל בקרבנו ידיעה מרעישה, ולעיתים אנו מבקשים לתפוס על ידי גילוי הסוד את המעמד של מי ש'ידע ראשון'. על מנת לשמור סוד אנו זקוקים לעולם פנימי עשיר היכול להכיל בקרבו את הדבר בלא צורך לחשוף ולהחצין. השתקן על פי המדרש הוא הצנוע, אדם שעולמו עשיר דיו כדי להצניע. 
רחל אכן מגלה מידה בלתי נתפסת של חסד כלפי אחותה במסירת הסימנים, אך לא פחות מכך, היא מתפקדת במשך כל מסיבת הכלולות כאחותה של הכלה, ודאי שומעת מן המוזמנים דברי תנחומים בנוסח 'בקרוב אצלך', ומי כמוה יודעת כמה קרוב היה הדבר... היא צופה ביעקב, לו ציפתה שבע שנים, פורש חסותו על לאה, ו...שותקת! היא יודעת שבהבל פה אחד בידה לחשוף את התרמית, ולהשיב את יעקב אליה, אך היא מוצאת בעולמה הפנימי מרחב בלתי נדלה, להכיל את הסוד ולשתוק.
שאול מתוודע למהפך בחייו, מחפש האתונות מתעתד להיות מלך, הוא מכיל את הבשורה המרעישה, ואינו מגלה לבן דודו. כמוהו אסתר המלכה, עומדת בלחצים אדירים מבית מדרשו של אחשורוש, אך היא בשלה, אינה מגלה את עמה ומולדתה, מצניעה! המדרש באסתר רבה מוסיף חולייה נוספת בשרשרת השתקנים-הצנועים, בנימין, אשר האבן באבני החושן המבטאת את שבטו, נקראה 'ישפה', ומרמזת 'יש פה ושותק', יודע היה בנימין כי אחיו מכרו את יוסף, אך לא גילה הדבר בפיו.

פנימיות. מידת הצניעות, כמו גם מידת השתיקה, הינה מידת הפנימיות. ככל שעולמו הפנימי של אדם עשיר יותר, רחב יותר, כך הצורך שלו לקבל כל העת אישורים מן החוץ לערכו, קטן יותר. הוא מצניע, הוא שותק, ובכל זאת הוא חי במלוא העוצמות, מלא בתוכן פנימי. ולהיפך, ככל שאדם מרגיש בקרבו ריקנות וחיסרון, הוא יבקש למלא את החלל בהתייחסות הבאה אליו מן החוץ, במלל אין- סופי ובבקשת תשומת לב אינטנסיבית מן הסביבה. ככל שדימויו של האדם בעיני עצמו נמוך, כך ייהפכו ביטויי הצניעות-החצנה שלו קיצוניים יותר. יתכן שיבחר להעלים עצמו קליל מן העין, מתוך בושה במה שיש בו, או לחילופין יבחר להופיע באופן מוחצן במיוחד ולצעוק כל העת 'אני כאן'. 
הלכות צניעות אינן מבקשות להעלים את האדם בבגדים מחביאים מתוך תפיסת עולם הגורסת כי על האיש והאישה להתבייש בגופם, כי אם מתוך רצון לפתוח פתח לאדם, מעין שער לעולמו הפנימי, שאינו נמדד כל העת באמת המידה של העיניים הצופות בו מן החוץ. שער לעולם של שתיקה הגדול בערכו מכל מה שמילים יכולות לבטא, שער לעולם צנוע ופנימי שאין בכוחו של גילוי להידמות אליו.