הרב ליאור אנגלמן
'בעקבות הזמן'- תובנות בשולי הסיפור.

רקע- בשבוע שעבר התפרסם כאן סיפור אודות אדם זקן שממרום גילו המופלג מתבונן בצער על חייו. הוא מגלה שחייו התאפיינו במרוץ אין סופי בו עיקר נדחה מפני טפל. ממקום מושבו בבית אבות, 'בית הורים' כלשונו, הוא כמה לקשר אמיתי עם בני משפחתו, קשר אשר נזנח בימים שחלפו לטובת מרדף החיים. זמן להקדיש לבני משפחתו לא היה בידו. היום, כשהוא מבקש להשיב את הגלגל לאחור, הוא מגלה בצער כי בני משפחתו אינם שותפים לחלומו.
אבקש הפעם לנסות ללמוד מניסיונו של אותו זקן, כשברקע נשאלת השאלה, כיצד מפלסים דרך במסע החיים התובעני לדברים החשובים באמת, איך 'עושים זמן' ולא נגררים במהלך החיים הרגיל בו לעולם אין זמן. 

הגדרת יעדים מחודשת- החיים הם תוצאה של סדר עדיפויות. הזמן מצוי כל העת ברשותנו, וההכרעה למה ישמש היא פרי העדפתנו. הדברים החשובים באמת נדחים פעמים רבות מפני שלא הנחנו אותם בראש סדר היום שלנו. כלומר, השינוי מתחיל בתודעה, בהכרעה כי ישנם דברים שעליהם לא נוותר, עיתים לתורה, זמן של קשר אמיתי עם בני המשפחה, עשיית חסד, ודברים נוספים שאינם תורמים בהכרח לרווחת החיים הטכנית, אך הם הם החיים עצמם, איכות החיים האמיתית. נדרשת מהפכה בחשיבה, ולפיה זמן המוקדש לשהייה עם הילדים הוא זמן איכותי שאין לו תחליף, והדבר אמור בעיקר לגבינו הגברים, כיון שאנו לוקים בכך יותר. לעתים אב שעליו לשמור על ילדיו, רואה עצמו כ'בייבי סיטר', וממילא היחס לפרק הזמן הנדרש ל'משימה', נדמה לו כמשא לעייפה. בעולם בו המדד להצלחה קשור על פי רוב בשאלה עד כמה האדם הוא 'יצרן', 'רווחי' והישגי, קשה אך הכרחי להעלות אל תודעתנו הגדרות חדשות בדבר האושר ומשמעותם של החיים. יעדים חדשים יכריחו סדר יום חדש בחיינו. אגב, אני חושב שאחת מן המשימות שעלינו ליטול על עצמנו היא העלאת נושא היחס בין שעות המלאכה לשעות המשפחה על סדר היום, יותר מידי מעונות פתוחים כעת לילדי קרייריסטים עד שעות הערב, יותר מידי הורי סוף- שבוע מצויים בארצנו. 

החוכמות היפות להמתת הזמן- בספרו 'אדר היקר' כותב הרב קוק, כי ישנם זמנים בהם הרוח מושפלת, האדם רואה בחייו את מרחבי החומר בלבד, ומבקש להפוך את חייו למרדף יום יומי אחר לחמו ומעדנו. השיח הציבורי הוא חומרני, ואין מודעות למרחבי הרוח, אשר הם באמת תכלית חייו של האדם. הרב קוק מדמה סגנון חיים שכזה לבית אטום במיוחד שהכניסה בו חסומה למשב הרוח. אכן, באדם יש נשמה גדולה, ויכולת חשיבה והתבוננות, המתנגדות לאטימות הזו, חלונות שדרכם עשויה האורה להיכנס אל הבית. על מנת למנוע מן האדם להיפגש עם מרחבי הרוח, ובעצם להיפגש עם עצמו, בנתה החברה שיטה להסיח את דעתו: "אמנם הבית הזה יש לו גם כן חלונות שעל ידם נכנסים קרני אורה, והם מפריעים את המנוחה השוממה שבקרבו, על כן צריך הוא גם כן לאמצעים הסותמים את החלונות הללו, שעל פי הכרח זה נוצרו כל החוכמות היפות להמתת הזמן".
אנחנו מוקפים כל העת בחכמות היפות להמתת הזמן. בידה של ההתפתחות הטכנולוגית לאפשר לנו להתפרנס בזמן קצר ביותר, ולפנות עיתותינו לעיקר שבחיים, אך העושר הזה הפך לדורש רעתנו. על כל צעד ושעל מקיף האדם את עצמו בכלי תקשורת, בטלפונים סלולאריים, במחשבים ובאינטרנט, שיותר משהם חוסכים זמן הם שואבים את האדם אל תוכם ומכלים את זמנו. 
על מנת לייצר זמן עלינו להיגמל מן החכמות להמתת הזמן. לא להישאב אל תוכם, להיגמל. אין לשער כמה זמן יקר אובד לנו, זמן שאינו מנוצל לצרכים הכרחיים כי אם מתבלה באמצעי הבילוי השונים. אינני מבקש לבטל במחי יד את הישגי המדע, אך בלא שנשלוט בשימושנו בהם נמצא עצמנו מכלים את זמננו לריק.

מימוש הזמן שבנמצא- אכן רבים מאיתנו מגדירים לעצמם היטב את היעדים, אינם שוקעים בחוכמות להמתת הזמן ובכל זאת מגלים כי צורכי החיים הטכניים, ה'סידורים' למיניהם וההתחייבויות השונות אינם מתירים חלל פנוי דיו למשפחה, לתורה ולחסד. כמדומני שהסוד הגדול הוא ניצול הזמן הקיים ממילא. מפגש כן ואמיתי עם בני משפחה יכול להיעשות בתוך תנאי החיים הרגילים. כאשר הורים נוסעים עם ילדם לקניות על פי רוב זמן הנסיעה נתפס בעיניהם כ'אין זמן', כלומר זהו זמן המנוצל להגיע ממקום למקום, הרדיו נפתח, איש איש שוקע בענייניו, וה'ביחד' הטכני הופך לריחוק אמיתי. ניתן להפוך את הזמן הזה לבעל חשיבות, לכבות את הרדיו, ולשוחח, להקשיב באמת, להיות ביחד, הדבר נכון בנסיעה של בני זוג, של הורים וילדים ואפילו של אדם עם עצמו. ניתן לבשל ביחד עם הילדים לשבת, ניתן לשתף אותם ולהיות איתם במשימות שממילא מוטלות עלינו. אולי קצב ההכנות יואט, אולי איכות הבישולים וניקיון המטבח ייפגעו, אך הרווחנו זמן משמעותי ביחד. סעודה שהוכנה ביחד ערבה לחך ממטעמים עשירים שהתבשלו בבדידות.
שבת- הזמן המיועד לכך במיוחד חל בשבת. נכון, באופן טבעי העייפות מצטברת לשבת ובכל זאת כמה עוצמה טמונה בשולחן שבת בו משוחחים, לומדים ונפגשים באמת. קשה להפריז בחשיבותה של שעה שכזו. ר' שלמה קרליבך כתב כי הנרדם בשבת דומה בעיניו למי שהולך לישון בשעה שאורח יקר בא לביתו... 
ועיקר העיקרים, עלינו להכריע כי הדברים החשובים באמת יהפכו נכסי צאן ברזל של חיינו, וכל שאר המטלות יאלצו להתחשב בהם, "אל תאמר משאפנה אשנה, שמא לא תיפנה".