הרב ליאור אנגלמן
בעקבות הזמן/   סיפור

לו ידעתי באותן שנים מה שאני יודע היום, אולי הכול היה נראה אחרת. כאן לפתע הדברים מתחוורים, בהירים מאד, אולי ברורים מידי לאדם בגילי. אילו השכלתי לחוש באותם הימים שחלפו לבלי שוב את אשר בליבי עתה, שמא חיים אחרים היו מנת חלקי, ואולי... מאוחר מידי. 
המקום הזה, בו אני נתון עתה, אחר הוא וכל כך שונה מכל המתרחש בחוץ. תהום פעורה בין המקום הזה לבין כל מקום אחר בעולם. אין בו מה שיש שם, ויש בו מה שאין בשום מקום בעולם. אין כאן שפע וקידמה, אין תעסוקה, מטלה אינה רודפת מטלה ומרוץ החיים נותר מחוץ לדלת. רק דבר אחד מצוי כאן ובשפע שאין לו גבול... זמן! הרבה זמן, אולי יותר מידי זמן! המצרך הנדיר הזה שכל כך חסרתי בחיי, מופיע כאן במנות גדושות. אי אפשר לברוח כאן מן החלל הזה של הזמן, שמותיר אותך לבד עם עצמך, עם חייך ומעורר בך גלים גלים של מחשבות. לו יכולתי ליטול את אוצר הזמן ולחלקו על פני שנות חיי באופן מאוזן יותר... 
כל ימיי שאלתי נפשי לטעום מן המצרך הנדיר הזה, ביקשתי לעצמי כמה פיסות בודדות של זמן, ייחלתי לימים של נחת ורוגע, וכיוון שרדפתי הוא ברח, והנה עתה, שעה שנתייאשתי מן הזמן והנחתי לו לנפשו, הוא חדר אל תוך חיי בלא התרעה מוקדמת. הוא כאן, איתי ביחד, בתקופה הזו של חיי, תקופה שידעתי כי בוא תבוא, אך מימיי לא התכוננתי אליה כשורה, שהרי זמן להתכונן לא היה בנמצא...
ושנינו כאן, הזמן ואני, חולקים שעות ארוכות ביחד, במקום הזה ששמות רבים לו. לפנים קראו למקום הזה 'מושב זקנים', אחר כך התעדן טעמם של אנשים ונשתנה שמו ל'בית אבות', היום הוא מכונה 'בית הורים'. אני כשלעצמי מבכר את השם האחרון, ולא מפני שמתיירא אני מן הראשון. כבר אינני משלה את עצמי לחשוב כי אילו אמנע משפתותיי מלבטא את המילה 'זקנים', כי אז שערותיי לא ילבינו ובפניי לא יעלו קמטים. כבר השלמתי עם עובדת קיומה של הזקנה, יודע אני- זקן אנכי, ובכל זאת 'בית הורים' הוא השם ההולם ביותר, לכל הפחות לגבי דידי. יש בו, בבית הזה, מן תכונה שכזו לעורר געגוע לימי ההורות. יותר משהוא מעורר כיסופים לימים שחלפו הוא מעורר תהיות על הדרך בה נחוו.
איש צעיר לא יבין זאת, אך כשבוקעים קולות של ילדים בפתח המקום, כשמופיעים נכדים שבאו עם הוריהם לבקר את סבא, אולי את סבתא, כמין תזזית אוחזת בכולנו, ציפייה המרעידה את כל הגוף, אולי יהא זה נכדי? בגילי כבר מבינים כי אין תועלת בקנאה, אך את אשר מבין השכל בקרירותו, ממאן הלב לעכל. כאב הקנאה מפלח את כל חללו של הלב עם ההכרה כי אין זה בני ואין אלו נכדיי. גם הפעם לא. לא, אין בלבי תרעומת עליו, מבין אני אותו, בצלמי ובדמותי נוצר בני, והוא מצוי עתה בשנות חייו הפוריות, בשיא פריחתו, מניין ימצא לו זמן לבקר אותי? כך ממש הייתי בשעתו...
כיון שלא היה זה בני, שוב נותרנו שנינו, הזמן ואני. ושוב עולות המחשבות אודות אוצרות הכסף שהייתי מוכן לתת בשמחה עבור שיחה קלה עם בני, כלתי ונכדיי, עבור רגע בודד של חסד, של ביחד, שיש בו הכרה כנה בשלומי ובשלומם. באותן פגישות נדירות להן אני זוכה כעת, איני יכול שלא להבחין במבטם הנשלח כל כמה רגעים אל עבר השעון... 
ושוב נוטלות אותי המחשבות אל הימים ההם, בהם שיחות כאלו היו בהישג ידיי, ובכל זאת לא באו לכלל מימוש. שוב ושוב נדחו מפני כל הדברים החשובים שבעולם. "לא עכשיו, אין לי זמן, תראה לאמא", השבתי לבני כאשר ביקש חוות דעתי על ציור שהביא מן הגן. "אין לי זמן..." ארורות השפתיים שכך התבטאו. כל אותן פעמים בהם ביקש בני שאשחק איתו, שאלמד עימו דבר מה, ואני ביקשתי לי דברים אחרים, מיטלטל ללא הרף במסע החיים, מבקש  מטמון לא נודע במחוזות רחוקים, מתקשה להבחין בין טפל לעיקר בחיים... הדרך אל גן הילדים חוזרת אליי שוב ושוב, אני נזכר כיצד בני מסרך צעדיו באיטיות, מתעכב למראה גפן מתפתחת, צוהל למראה נחליאלי המבשר על הסתיו, ואני... אני לא הייתי שם, מבחינתי הדרך אל הגן לא הייתה יותר מאשר שלב ראשון, הכרחי, בדרכי לעבודה...
כאן 'בית הורים', במקום הזה, אין חיפזון ואין מרדף, יש שפע סבלנות. הכול כמו עומד ומבקש לטעום מעט מן הדבר האמיתי, והדבר האמיתי ממאן להופיע. כל חללו של עולם הייתי נותן על מנת לקבל הזדמנות נוספת, לשוב אל שולחן השבת ולהכיר בערכם של הרגעים הללו שלא יישארו לנצח. שוב לא הייתי נותן לעייפות החולין לנצח את אותם רגעים נדירים, הריני נשבע בהן צדקי. 
יודע אני, מאוחר מידי... בזויה ועלובה היא 'חכמת הבדיעבד'. אילו היה לי כוח הייתי יוצא לשוק ומתחנן בפני כל המוכן להטות אוזנו אליי ועדיין בידו לתקן. הייתי מספר לו על שיחה אחת שהתנהלה באחד הימים בינו לביני: "מדוע הפנתה גבך אליי, מדוע לא היית לידי באותם ימים, כשהזדקקתי לך כל כך"? שאלתי את הזמן במר ליבי. והוא, שותפי לשיחה, חד כסכין, הכה בי ללא רחם: "הייתי שם כל העת, קרוב במיוחד, ממש כפי שאנחנו כעת יחדיו. צר לי לומר, זה אתה ידידי, אתה הוא שסירבת ללחוץ את ידי".