הרב ליאור אנגלמן
בגדי המלך החדשים

המלך הוא עירום. כולנו זוכרים את סיפור הילדים הקלאסי אודות המלך השוטה שביקש מזוג חייטים לתפור לו בגדי מלכות חדשים. הללו הערימו עליו, לא תפרו דבר והלבישוהו במלבוש שכולו מרמה ואשליה, תוך שהם מפארים באוזני המלך את יופיו של הבגד. המלך נפל בפח ולא רק הוא, כל העם עמד והריע למלך על בגדי המלכות שעל גופו, בגדים שלא היו ולא נבראו. "בגדים נפלאים", כך הסבירו החייטים למלך ולעמו, "בגדים שרק חכמים רואים..."
אל מול עולם תמים המובל בידי רודנים מרושעים המנצלים היטב את תמימות ההמון ואת תופעת העדר החברתי, סיים הסופר את סיפור המעשה בכך שילד קטן ואמיץ קם בקצה האולם על רגליו וצעק באוזני ההמון את האמת הפשוטה: "המלך הוא עירום! המלך הוא עירום!"

לפעמים סיפור מצליח למעלה מן המידה הראויה לו, כך אירע ל"בגדי המלך החדשים". כילדים הרדימו אותנו עם הסיפור הזה בלילה וכמבוגרים קמנו איתו בבוקר והוא נטוע עמוק בליבנו. המסר עבר מצוין. מאחורי כל בגד מסתתרת אשליה, מבעד לכל רצון טוב מתחבאת כוונה בזויה. נדמה לי שבאווירה החברתית השוררת היום כולנו מתחרים בינינו על תפקיד הילד, כאילו לא נותר דבר בעולם מלבד השאלה מי יצעק בקול רם יותר 'המלך הוא עירום!'. כלי התקשורת נאבקים על הזכות לגלות את המלך במערומיו, ולקול מצהלות ההמון מובלים אל כיכר העיר מנהיגים ערומים. אפילו יכסה בגד על עורם יימצא הציניקן התורן שישכיל לשכנע את כולנו כי הבגד הזה אינו אלא פיסת עור ויבשר בחגיגיות "גם המלך הזה הוא עירום".

לא על המלך לבדו... שמא תאמר, אבל המלך באמת עירום ובאמת מושחת, וחייבים לזעוק ולהתריע. לא המלך הנוכחי מטריד אותי, מטרידה אותי התופעה. חברה שמתרגלת לחפש את העירום המסתתר מאחורי כל בגד, המבקשת לערער על כל דבר ולזלזל בכל, אינה מסתפקת בצעקת 'הוא עירום' רק כלפי המלך. אנו מתרגלים לראות את הכול באור מגוחך, ציני וספקני. כולם עירומים, המנהיגים, המדינאים, הרופאים, בעלי המלאכה, המורים, ההורים, הרבנים... בכולם נחפש מה מסתתר מאחורי החזות המהוגנת, נתרגל להתחקות אחר האינטרס האישי שעומד מאחורי כל עשייה ערכית. נצעק בגרון ניחר כי כולם עירומים, ונישאר לבסוף בעולם נטול אמון, חסר שמחה, בלא טיפת תום, עולם של ילדים קטנים חסרי מעש, שכל שמחתם בחשיפת בושתם של המבוגרים.
בעולם כזה, איש אשר איננו עירום ואיננו מושחת לא יסכים לעטות עליו בגדי מלוכה, שהרי מה לו ולצרת העין הרעה, וכך גוזרים אנו על עצמנו לחיות לנצח בצילם של מנהיגים ערומים למחצה לשליש ולרביע, מנהיגים מן הזן שאינו בוש כל כך במערומיו, וכל צעקות 'המלך הוא עירום' ממילא אינן מגיעות לאוזניו... 

כך באשר להנהגה, אך למען האמת עיקר דאגתי אינה נתונה למלכים ומנהיגים, אני דואג לנו, האנשים הפשוטים. האווירה הזו פוגעת בראש ובראשונה בנו, היא מחלחלת אל תוכנו ארס של ציניות וערמומיות במנות גדושות, היא פוגעת בעדינות שלנו ובחברויות שלנו, היא הופכת את השפה המדוברת לשפה קשה, קשה ורעה... היא מייצרת עיניים חסינות בפני הטוב, עיניים שתרות כל העת אחר הרע, ומי שמבקש לגלות כמה רע,  מבוקשו מתמלא, בלי עין רעה... לא כך לימדונו רבותינו, אלא "והוי דן את כל האדם לכף זכות", לא זו בלבד שאין לעסוק כל העת בהסרת הבגד וגילוי החרפה, אלא לגלות שלא כל מה שנראה כעירום ועריה אכן אין לו תקנה.
הראשון שהביא את תופעת 'המלך הוא עירום' לעולם היה המן, הוא כיוון את החיצים לכול עבר, בז לבריות כולם, אך כשצעק המלך הוא עירום הוא התכוון למלכו של עולם, שהרי סוף סוף אם כולם עירומים והרוע שולט בכולם, מה צורה יש לו למלך שיצר את כולם...

המלך הוא לבוש. יישמע ילדותי, אבל אני בעד גרסה חדשה לסיפור המקורי: היה היה פעם בארץ ישראל מלך, ולמלך זוג חייטים אומנים. פנה אליהם המלך ואמר: "חייטים יקרים, אנא תפרו לי בגד מלכות חדש, בגד כלבבי, כזה שלא יהיה נוצץ מידי ולא מנקר עיניים, פשוט לטעמי. אתם מבינים, בגד שרק חכמים רואים..." עמלו החייטים, יום ולילה תפרו ובחלוף שבוע הוציאו מתחת ידם בגד פשוט להפליא. בפרוס השנה החדשה עטה עליו המלך את בגדו החדש ויצא לברך את העם שעמד בכיכר. ההמון שכבר התרגל למלכים עירומים חיכך ידיו בהנאה, השחיז לשונו ופצח בקריאה המסורתית "המלך הוא עירום, המלך הוא עירום". צחוק התגלגל בקהל, בוז ולעג, כמידי שנה. והמלך... הוא לא נרתע, לא נע ולא זע, הוא האמין בעמו ותקוותו לא נכזבה- לפתע, מן השורה האחרונה קם ילד אחד, אמיץ במיוחד, הביט במלך, הביט ושאג: "המלך הוא לבוש המלך הוא לבוש", עד שענה כל ההמון אחריו: "מלכנו לבוש, הידד הידד!"