הרב ליאור אנגלמן
זיכרון השואה- לשם מה?
עשרה בטבת. יום הקדיש הכללי. יום השואה על פי תקנת הרבנות הראשית.
שוב יחזרו התמונות של הדור ההוא, דור מפואר בחסידים וצדיקים, ביהודים טובים, המוצאים עצמם מושפלים, נרמסים ומושמדים על ידי מערכת השמדה המונית, מרושעת ומתוחכמת. שוב נשמע עדויות של אחרוני הניצולים ושל בני הדור השני המשמשים פה למי שכבר אינו יכול לספר.
שוב יעלה מן הסתם לדיון הצורך בזיכרון השואה ותידון שאלת מסעות בתי הספר ומשלחות הנוער והצבא לפולין. יטענו השוללים, במידה לא קטנה של צדק, כי לא ניתן לבנות ציונות אמיתית על בסיס השלילה. אי אפשר להפוך את 'יד ושם' למקום המקודש לעם היהודי ולצידוק האולטימטיבי לקיומה של המדינה, שהרי בלא תוכן חיובי וסיבה אמיתית להיות כאן, זכר השואה לבדו לא יועיל. הם יוסיפו ויאמרו כי מפגש עם מחנות ההשמדה ושמיעת עדויות הניצולים פועלים בעצמה גדולה על הרגש, אך כדרכו של כל רגש גם הרגש הזה חולף בלא בניית הכרה של אמונה באשר לערכם של חיי ישראל בארצו. 
ובכל זאת, רבים מצדדים בנסיעה לפולין ובנתינת מקום משמעותי ליום השואה, דווקא למען אלה אשר אינם עשירים ב"מטען אמוני" וזקוקים לחיזוקים רגשיים. אחרים, היכולים לבסס את ערכיהם הציוניים על לימוד חיובי ועולם אמוני עשיר יכולים לדחוק את זכר השואה לקרן זווית.
ודאי שכל הטענות הללו הן דברים הנשמעים, וודאי יש להצטער צער גדול על כי עבור רבים מתושבי המדינה ומנהיגיה הדחף העיקרי לחיות כאן נובע מן התודעה כי בכל מקום אחר נרדפנו ואין לנו ברירה כי אם לחיות את חיינו כאן. מובן שכל מי שנמצא כאן על תקן פליט ממקומות אחרים שבהם לא היה רצוי, יתקשה לאורך זמן למצוא טעם להיותו דווקא כאן ו"באין חזון ייפרע עם".
ובכל זאת נדמה לי שאסור לנו לוותר על יום הזיכרון לשואה. הוא חייב להישאר במקום משמעותי. ממש כפי שאת עולם האמונה אי אפשר לבנות רק על בסיס האהבה ויש לשזור בחינוך לאמונה גם תודעה של יראת עונש ויראת שמים, וממש כפי שחינוך לכיבוד הורים אינו סובב רק סביב ציר אהבת ההורים וההזדהות עמם, אלא אם גם סביב הציווי של "איש אמו ואביו תיראו", כך גם הקשר אל הארץ והכרת ערך המדינה חייב להיות מורכב ברובו ממטען אמוני חיובי, אך גם מההכרה הברורה כיצד נראית מציאות שבה עם ישראל מצוי הרחק מארצו.
יש ערך במפגש חד-שנתי, לכל הפחות, עם אֵימי השואה, עם ההבנה כיצד נראה עולם קיצוני, המושתת על ערכים דרוויניסטים-נאציים, כיצד נראה עולם שבו עם ישראל אינו קיים כישות עצמאית על אדמתו ואינו יכול להביא את ערכיו לידי ביטוי. חשוב מדי פעם להיזכר עד כמה לא מובן מאליו שיש לנו מדינה משלנו וצבא משלנו. ממש כפי שבהגדה של פסח אנו אוכלים מן המרור ולאחר מכן כורכים אותו במצה, ושאריות המרור שעודם בפינו מעניקות טעם מיוחד למצה ולמטעמי השולחן הערוך, כך ראוי מפעם לפעם להביט לאחור, אל עבר הכבשנים ולצרוב בקומה הבסיסית של התודעה את העובדה הפשוטה כי בלי מדינת ישראל יש פוגרומים, פרעות ושואה. נכון, זה לא מספיק, ועל בסיס היראה מן החיים בלי מדינה יש לבנות קומות מבוססות על אמונה וערכים, אבל חשוב מאוד שלא לשכוח איך נראו החיים בלי מדינת היהודים.
הדברים מוקדשים לעילוי נשמת גדליה צבי בן חנוך ז"ל, אביו של חמי, שחי חיי ציונות ואמונה בכל רמ"ח אבריו ונטע שורשים איתנים בארץ ישראל וחינך להכרת ערכה של מדינת ישראל המתחדשת. בעת כתיבת שורות אלה חל יום פטירתו.