אגדה

שרקה או השריצה? בשני מקומות נחלקו רבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבא בענייני אגדה. בשניהם אומר תחילה ר' עקיבא את דעתו ור' אליעזר מתבטא באופן המשתמע ממנו כאילו ר' עקיבא אינו יכול להשמיע קולו בענייני אגדה. בשניהם מציע ר' אלעזר בן עזריה דעה הנראית דומה להפליא לדעתו של ר' עקיבא, ואולי אין כאן מחלוקת כלל כי אם בירור עמוק בעולם האגדה:
"ותעל הצפרדע - רבי עקיבא אומר: צפרדע אחת היתה, והיא השריצה ומלאה את ארץ מצרים. אמר לו רבי אלעזר בן עזריה: עקיבא, מה לך אצל הגדה? כלה מדברותיך ולך אצל נגעים ואהלות. צפרדע אחת היתה ושרקה להן ובאו" (שמות רבה י, ד).
ר' עקיבא מתמודד עם הקושי בפשט המתאר את מכת הצפרדעים בלשון יחיד, "ותעל הצפרדע". הוא מציע פירוש שלפיו הכול החל בצפרדע אחת אשר השריצה צפרדעים הרבה. פירושו זוכה למענה חריף ומפתיע של ר' אלעזר בן עזריה האומר: "עקיבא, מה לך אצל הגדה?". קשה להבין מה בדבריו של ר' עקיבא בעייתי כל כך עד שאומר לו ר' אלעזר: "כלה מדברותיך". יש לשים לב כי ר' אלעזר אינו מערער על חכמתו של ר' עקיבא, שהרי  הוא מפנה אותו אל עולם ההלכה המורכב ביותר: "ולך אצל נגעים ואהלות", ואם כך שבה השאלה ביתר שאת, מדוע ילך ר' עקיבא אל ההלכות העמוקות ביותר ולא ידבר ר' עקיבא בענייני אגדה?
לאחר חריפותם של הדברים ניתן היה להניח כי ר' אלעזר יציע פירוש מהפכני, שונה בתכלית מפירושו של ר' עקיבא, אך הוא מפרש: "צפרדע אחת היתה ושרקה להן ובאו". קשה להבין מה יש בפירושו של ר' אלעזר שכל כך חסר בדבריו של ר' עקיבא. למראית עין ההבדל ביניהם דק מן הדק, מה לי צפרדע שהשריצה ומה לי צפרדע ששרקה להן ובאו?

צדקה או שרפרף? מדרש נוסף מתייחס לפסוקים בספר דניאל המזכירים את 'כיסאותיו' של הקב"ה. התנאים דנים מה טיבם של הכיסאות הללו, ושוב מחלוקת דומה להפליא: "אחד לדין ואחד לצדקה, דברי רבי עקיבא. אמר לו ר' אלעזר בן עזריה: עקיבא, מה לך אצל הגדה? כלך מדברותיך ולך אצל נגעים ואהלות. אלא אחד לכיסא ואחד לשרפרף, כיסא לישב עליו, שרפרף להדום רגליו, שנאמר: 'השמים כסאי והארץ הדום רגלי'" (חגיגה יד, א).
שוב מתבטא ר' עקיבא בהגדה, וגם הפעם ר' אלעזר מבקש ממנו להימנע מלדבר בהגדות ומפנה אותו לנגעים ואוהלות. גם  בעניין זה הציפייה כי דעתו של ר' אלעזר תהא קוטבית לדעתו של ר' עקיבא מתבדה, שהרי לדעת ר' עקיבא יש לקב"ה כיסא לדין וכיסא לצדקה, כלומר להנהגת העולם לפנים משורת הדין. ר' אלעזר מדבר ברמיזה אך לכאורה מתכוון לאותו דבר, שהרי לדבריו יש לקב"ה בעולמו כיסא, 'השמים כסאי', והדום רגליים, 'והארץ הדום רגלי'. השמים מבטאים את העולם המוחלט, את הדין, ואילו הארץ מבטאת את העולם בו עירב הקב"ה בדין את מידת הרחמים, כלומר הכיסא משמש לדין והדום הרגליים משמש לצדקה. שוב נראה כי ר' עקיבא ור' אלעזר אמרו דברים דומים בשפה שונה, ומתבקש להבין על מה יצא הקצף, מה לי 'צדקה' ומה לי 'שרפרף'?

שפת האין סוף. על מנת לרדת לעומק השיחה המתנהלת בין ר' עקיבא לר' אלעזר, עלינו להבין מהי ההגדה. מהו אותו עולם עשיר במשלים וסיפורים שלעתים נראים מופרזים או ילדותיים, מדוע הוא תופס מקום כל כך נכבד בתורה שבעל פה.
"דורשי הגדות אומרים: 'רצונך להכיר את מי שאמר והיה העולם? למוד הגדה, שמתוך כך אתה מכיר את מי שאמר והיה העולם ומִּדַּבֵּק בדרכיו'" (ספרי דברים מט).
עולם ההגדה הוא עולם של לימודי הסוד. בניגוד לעולם ההלכה השואל כל העת 'מה הקב"ה מצווה אותנו?' עולם ההגדה שואל 'מי הוא הקב"ה? מהן מידותיו? כיצד הוא פועל בעולם?' 
עולם ההלכה חייב להיות מוסבר ומוגדר היטב, שהרי אם לא נבין היטב את פשר הדברים לא נוכל לקיים אותם. עולם האגדה, לעומת זאת, חייב להופיע בשפה שאין לה גבול, במילים שניתן 'לקלף' אותן מקליפתן, לחשוף בהם רובדים עמוקים. כיוון שההגדות מסייעות לנו 'להכיר את מי שאמר והיה העולם', כלומר להתוודע אל האין סוף ברוך הוא, האגדות מופיעות אלינו בשפת הסיפור והמשל, שפה מרומזת שאף היא אין לה סוף. בניגוד גמור לעולם ההלכה שעליו להיות מדויק, האגדה מחביאה עומק אחר עומק עד אין סוף, שהרי את הקב"ה אנו מבקשים להכיר, ואי אפשר לצמצמו בביאורים מוגבלים.

'מה לך אצל הגדה?' יתכן לומר כי אכן אין הבדל בתכנים בין ר' עקיבא לר' אלעזר. יש הבדל בשפה. בעוד ר' עקיבא מבקש להגדיר במדויק ולהסביר כיצד התפרצה מכת הצפרדעים, וכיצד מנהיג הקב"ה את עולמו, ר' אלעזר בן עזריה מקפיד לדבר ברמזים שאינם מפורשים עד תום.    
ביקורתו של ר' אלעזר כלפי ר' עקיבא אינה נוגעת לדעתו של ר' עקיבא, היא מתייחסת לאופן הצגת הדברים. נשמת אפה של ההגדה היא דיבור שאיננו 'סגור', מילים המאפשרות העמקה בלי גבול. ר' עקיבא מיטיב להגדיר כיצד נוצרה מכת הצפרדעים כמו גם כיצד מנהיג הקב"ה את עולמו. מילותיו מגדירות במדויק ואינן פותחות פתח אל המרחב האין-סופי של ההגדה. אומר לו ר' אלעזר לילך אצל נגעים ואוהלות, שם בדברי ההלכה העמוקים ביותר דרוש אדם שידע לצמצם ולהגדיר במדויק, אך 'מה לך אצל הגדה', השפה שנוקט בה ר' עקיבא מובנת מידי ואינה מכריחה את הלומד לתור אחר הסודות הגנוזים מבעד למילים. במקום התיאור 'השריצה', שהכול כבר מוסבר בו, יש לומר 'שרקה' ולפתוח פתח לעולם שמעבר לטבעי, במקום לומר דין וצדקה יש לומר כיסא ושרפרף. במקום לפרש עלינו לרמוז, ובכוחו של הרמז להכיר לנו את מי שאמר והיה העולם.
(הדברים מושתתים על רעיון ששמעתי מרוני גולדשטין, חברי מן הישיבה).