הרב ליאור אנגלמן
"הכצעקתה?!" - על מחיר הכאב.

התרגלנו לחשוב כי אנשי סדום כבר הגדישו את הסאה, לימדו אותנו כי רשעתם הייתה גדולה כל כך עד אשר נאלץ ריבונו של עולם להפוך את מקומם. הנצי"ב מוולוז'ין בפירושו לתורה מאיר את פרשיית סדום באור אחר.
להחלטה לכלות את אנשי סדום קדמה צעקה: "ויאמר ה': זעקת סדום ועמורה כי רבה וחטאתם כי כבדה מאד. ארדה נא ואראה, הכצעקתה הבאה אלי עשו - כלה, ואם לא – אדעה". הצועקים הם הנפגעים מן העוול והרשע השולטים בסדום, הזעקה עולה מן הקורבנות של חוקי סדום, "זעקת הנרצחים" כלשונו של הנצי"ב בפירושו 'הרחב דבר', או "זעקת עשוקים מזרוע רבים" כלשונו ב'העמק דבר'.
בעקבות הצעקה שעלתה השמיימה, ריבונו של עולם כבר קיבל החלטה להפוך את סדום אפילו אם מעשיהם של הפוגעים עדיין אינם מצדיקים עונש חריף כל כך. כאבם של הנפגעים יקר בעיני ה' וחשוב כל כך עד כדי קבלת החלטה להעניש את הפוגעים בכל מקרה. הקב"ה שומע את הצעקה ויורד לראות האם המעשים חריפים כפי כאב הקורבנות, "ואם לא – אדעה", אם עדיין אין ראויים אנשי סדום לכליה על פי מעשיהם, ידע הקב"ה כיצד לגרום להם ליפול עוד ועוד עד שגזרת הכליה תהא מוצדקת: "אדע מה לעשות שיהיו מחויבים כליה, כמו שהיה באמת שהזמין הקב"ה את המלאכים כדי שירשיעו לעשות עמם ויגיע מזה לידי מיצוי הדין... אבל כבר נגמר לכליה בשביל הזעקה" (העמק דבר יח, כא). 
ריבונו של עולם לא יגרום עוול במשפט ועל כן כשנמצא כי אין ראוי עדיין להפוך את סדום על פי מעשיהם, מגלגל ה' לפתחם את פרשיית המלאכים שלאחריה כבר נעשה העונש מוצדק, אבל המטרה סומנה מראש לאחר שזעקת העשוקים נשמעה למעלה...
לצעקת הקורבן יש משקל מכריע במשפטו של ה'. מצרים מתחילה לשלם מחיר על שעבוד עם ישראל רק לאחר ששוועתם של ישראל עלתה השמיימה, גם בפסוקים העוסקים בהלוואה לאדם עני נאמר: "אם חבול תחבול שלמת רעך עד בא השמש תשיבנו לו, כי היא כסותו לבדה... במה ישכב, והיה כי יצעק אלי, ושמעתי כי חנון אני" (שמות כב, כה-כו). רבש"ע מייחס ערך גדול לצער הנגרם לבריותיו, וצער המוליד צעקה אינו מושב ריקם.         

לא פעם אנו מתבקשים להכריע במערכת החברתית או המשפטית בסוגיות בהן מתנגש הצורך להיענות לכאבו של הנפגע לבין הצורך להקל בעונשו של הפוגע. הנושא כמובן מורכב ופנים רבות לו, אך לכל הפחות עיקרון יסוד עולה מפרשת אנשי סדום, "כבר נגמר הדין לכליה בשביל הזעקה". לכאבו של הנפגע יש עצמה גדולה, רבה יותר מן השיקולים הנוגעים לצד הפוגע.
לעתים אנו נאלצים לעשות בחיינו צעדים הכרחיים וצודקים שבעטיים נגרם צער וכאב לאחרים, גם כאן פרשיית הצעקה יכולה ללמד על הזהירות והרגישות שיש לנקוט בהן במקרים שכאלה, כדי למעט את הצער הנגרם על ידינו. כך מתבטא ר' צדוק מלובלין: "צריך להיזהר מלגרום שום צער לשום בריה אפילו לצורך מצווה... ופקדתי על כל לוחציו -  אפילו גבאי צדקה...אפילו אבן שנסקל אדם בו ועץ שנצלב בו עתידין ליתן את הדין..." (צדקת הצדיק קעה).
אין דבר כאב נעלם מנגד עיניו של ה', אוזניו פתוחות לשמוע צעקות עשוקים, ככל שנאמץ לעצמנו את הנהגותיו שלו, נזכה למימוש התפילה: "שוועתנו קבל ושמע צעקתנו, יודע תעלומות!