הרב ליאור אנגלמן
הבכור

שתי דמויות. התבוננות בפסוקים כמות שהם, מציגה לפנינו את דמותו של עשו בצבעים חיים ותוססים. הופעתו בעולם מתוארת כך: "ויצא הראשון אדמוני, כלו כאדרת שער", צבעו האדמוני בולט לעין, גם הביטוי 'אדרת' מופיע במקרא בהקשר של כבוד והדר. לידתו כבעל שער, אף שניתן לערער על החינניות שבדבר, מבטאת את היותו כבר במצב שלם, כמבוגר. וכמובן, הוא 'הראשון', בעל הבכורה.
תיאור הופעתו של יעקב בעולם חיוור מאד: "ואחרי כן יצא אחיו וידו אוחזת בעקב עשו, ויקרא שמו יעקב". איננו יודעים מן הפסוקים מה היה מראהו של יעקב, תיאורו נטול גוונים וצבע, לא תואר לו ולא הדר, רק זאת אנו רואים, הוא מנסה לאחוז בעקב אחיו הבכור, מן ניסיון חסר סיכוי לצאת לפניו, ואולי נכונות להפוך צלו של אחיו ולילך בעקבותיו.
אפילו שמותיהם מעוררים מחשבה. בעוד עשו נקרא על שום מראהו, "ויקראו שמו עשו- הכול קראו לו כן לפי שהיה נעשה ונגמר בשערו כבן שנים הרבה" (רש"י כה, כה), יעקב אינו נקרא על שם דבר המאפיין אותו, כי אם על שם אחיזתו בעקב אחיו, ואולי בשל יחסו הכללי לאחיו, כפי שעתיד עשו לומר: "הכי קרא שמו יעקב, ויעקבני זה פעמים"... אכן, על פי רש"י הקב"ה הוא שקרא שמו יעקב, ובוודאי ישנה משמעות עמוקה לשמו.
גם במשלח ידם ניכרת עצמת החיים של עשו הבוחר להיות "איש ציד, איש שדה", עבודה המחייבת תנועה מתמדת וחושים חדים, לעומת הגדרתו של יעקב כיושב, "ויעקב איש תם ישב אהלים". בחירת התורה לתאר כך את הדמויות אומרת דרשני, וניתוח הדברים עשוי לשפוך אור על ההבדל שבין ישראל לעמים, שהרי יעקב ועשו מהווים שורש לעמים שיצאו מהם. 

שני בכורות. רש"י מתמודד עם מסכת מאורעותיו של יעקב המתוארת בפרשתנו, הפותחת באחיזת עקבו של אחיו, נמשכת בקניית הבכורה ממנו, ומסתיימת בלבישת בגדי עשו, המקנה את ברכתו של יצחק ליעקב. על מנת להבין את הדחף הגדול להשיג את הבכורה מביא רש"י מדרש: "שמעתי מדרש אגדה, הדורשו לפי פשוטו. בדין היה אוחז בו לעכבו. יעקב נוצר מטיפה ראשונה ועשו מן השנייה. צא ולמד משפופרת שפיה קצרה, תן לה שתי אבנים זו אחר זו, הנכנסת ראשונה תצא אחרונה והנכנסת אחרונה תצא ראשונה. נמצא עשו הנוצר באחרונה יצא ראשונה, ויעקב שנוצר ראשונה יצא אחרון. ויעקב בא לעכבו, שיהא ראשון ללידה כראשון ליצירה, ויפטור את רחמה, ויטול את הבכורה מן הדין".
לכאורה מציע המדרש פיתרון פיזיולוגי-מציאותי לכך שיעקב אינו משלים עם העובדה שאינו הבכור, אך למען האמת, המדרש משתמש בהיבט הפיזיולוגי כמשל רוחני לכל אשר אירע.
תהליך יצירת הוולד הניכר לעין מתרחש כולו בקרב האם, ברחמה מתפתח העובר וממנה נולד. הנולד ראשון הנו בכור ללידה, הוא הנברא ראשון. למראית העין האב אינו שותף לתהליך הזה, אך למען האמת, צורת העובר, האם יהיה זכר או נקבה, שאלה המשליכה מהותית על אישיותו וחייו, נקבעת על ידי חלקו של האב. אצל האב מתחילה היצירה, קביעת התוכן, 'הצורה', על כן יעקב שהיה בכור לאביו מוגדר במדרש 'בכור ליצירה' ועשו שהופיע ראשון נקרא 'בכור ללידה'.
משמעות הדבר היא כי עשו יופיע ראשון בעולם, הוא יצא מוגמר, בוגר ושעיר עם כישרון לתסיסת החיים. יעקב, לעומתו, יהיה מופקד על 'צורת' העולם, על תוכנו המוסרי, ועל ערכיה של האנושות. הוא ישב בבתי המדרש של שם ועבר ויופיע בעולם צעד אחר צעד בסבלנות רבה. דא עקא, המופיע ראשון שולט ומולך ויקשה על הבא אחריו להנחיל את תורתו בעולם, על כן ביקש יעקב להיות בכור ללידה כשם שהינו בכור ליצירה.

אחרון אחרון חביב. כלל הוא הנוהג בעולם, אחרון אחרון חביב. המופיע ראשון בעולם הנו בעל יכולת חומרית מרשימה יותר, אך בעל תוכן מוסרי נמוך יותר. כך מצינו בבריאת העולם, הדומם קדם לצומח, הצומח לחיה והחי לאדם, ובאופן זה, רק שנים רבות לאחר הופעת האנושות תרום קרנם של ישראל בעולם. הנברא ראשון מבטא התאמה גדולה יותר לפן החומרי שבהוויה, ועל הנברא אחרון להעניק תוכן ונשמה לכל אשר נברא. סדר לידתם של עשו ויעקב משל הוא לתוכן החומרי של מלכות עשו לעומת התוכן הרוחני של מלכות ישראל, על כן קדם עשו ליעקב. מובא בזוהר הקדוש: "אחור וקדם צרתני- 'אחור' לעובדא דבראשית ו'קדם' למעשה מרכבה" (יתרו ע, עב). ומבאר נפש החיים (שער א, ה) כי מבחינת הגוף, הופיע האדם לאחר כל הבריאה, ואינו 'בכור ללידה', אך מבחינת 'מעשה מרכבה', כלומר בהיבט של התוכנית המוסרית של העולם, הבכורה ניתנת לאדם והוא אשר יצוק בו תוכן.
בעולם תופיע מלכותו של עשו בראשונה, היא תיבנה את הפן המעשי של העולם, והעולם ילך וישתכלל בעזרת בניו של עשו, הבכור-לידה. אך את הברכה נטל יעקב, הבכור ליצירה, והוא שעתיד לקרוא בשם ה' ולהעניק לעולם את אשר חסר לו כל כך, את תוכנו המוסרי הנאמן לרבש"ע.
בפגישת יעקב עם עשו, בשובו מחרן, אומר יעקב לעשו: "יעבור נא אדני לפני עבדו ואני אתנהלה לאטי... עד אשר אבא אל אדני שעירה". המדרש רואה בדבריו של יעקב הכרה בכך כי עשו יבנה ממלכתו בעולם תחילה, ובינתיים תיבנה רוחו של ישראל: "חזרנו על כל המקרא ולא מצאנו שהלך יעקב אבינו אצל עשו... אפשר יעקב אמיתי (בעל מידת האמת) ומרמה בו? אלא אימתי הוא בא אצלו, לעתיד לבוא, דכתיב: 'ועלו מושיעים בהר ציון לשפוט את הר עשו'." (בראשית רבה לג, יד)