הרב ליאור אנגלמן
משאלה
זה אולי קצת מוזר ויישמע ילדותי אבל בימים אלה ממש אני מתכוננת בהתרגשות לחגיגת יום ההולדת הששים ואחת שלי. קניתי נייר מכתבים צבעוני, שלחתי הזמנות, הזיקוקין מוכנים, יהיו ליצן והופעות, כיסא יום הולדת ועוגה ענקית, כל כך גדולה תהיה העוגה ובמקום נר אדליק משואה.
אני יודעת שזה נשמע קצת משונה, להזמין אורחים בגיל מעט מופלג למסיבות ילדותיות, אבל למרות הכול, אני על המסיבה הזו לא מוכנה לוותר. כנראה שכשאמא שלך מתקשה להרות כמעט אלפיים שנה וההיריון מתארך כמעט עד מאתיים, בגיל ששים ואחת את עדיין מרגישה כמו בת שנתיים.
אולי לא רק בגלל זה חשובה לי החגיגה. אני צריכה את זה בעיקר בשבילי. הזדמנות להתייפות, לחדש כוחות. הפנים התקמטו מעט, השרירים נתפסו, הגב קצת נכפף. לא, זה ממש לא הגיל, הרי אצלנו המדינות בגיל ששים ואחת עוד נרשמים לקייטנות. זה לא השנים, אלו הביקורות. כבר אין לי כוח לשמוע את גלי הביקורת ניתכים עליי מכל עבר. חיצים ארסיים בלי קורטוב של רחמים, ואני, רגישה שכמותי, מכניסה הכול עמוק בפנים. יום ההולדת הוא בדיוק הזמן לפרגן לעצמי, יום פינוק, קצת מחמאות, מעט ריקודים והרבה תקוות.  
איכשהו בתוך כל ההתרגשות הגדולה, משהו בכלל לא שולי מעיב על האווירה. שכרתי אולם גדול ופיזרתי כספים ברוחב לב כדי שהחגיגה תהיה נעימה. אלא מה? קצת מבייש והרבה לא נעים, אבל אני לא בטוחה שיגיעו האורחים... עם יד על הלב והרבה עלבון, אני כבר לא כל כך מקובלת בזמן האחרון... 
אני יודעת, אין זה דבר של מה בכך לרכוש חברים, צריך להתאמץ ולהתרוצץ, להשקיע, ובעיקר לתת מעצמך. האמינו לי, נתתי. אין לכם מושג כמה נתתי. כל הזמן אני נותנת, בהן צדקי, דבר איני חוסכת. למה ומדוע? אין לי הסבר, אבל זה לא כל כך עוזר.
ביום ההולדת לפני שלש שנים חיכיתי שעות ליד הטלפון בתקווה שיאשרו החברים את בואם בעקבות ההזמנות. הטלפון לא צלצל. ידעתי שהאשמה בי. עשיתי מעשה. שאלתי את מוחמד, השכן הדרומי, מה עליי לעשות כדי שיתרצה ויבוא אל ביתי? "חברות אמת", הוא אמר, "זה לא רק מילים. אצלנו בשכונה ברית נכרתת בדמים. כדי שאבוא, עלייך לעשות מעשים. איני מבקש הרבה רק אות לחברות, כף רגל אחת, באמת דבר פעוט".
ואני... אני נתתי! ועם מזל כמו שלי, ביום הניתוח הייתה שביתת מרדימים. וזה כאב, עד לב השמים כאב, צרחתי ובכיתי, ולבסוף נתתי. והוא... הוא לא הופיע גם ליום ההולדת הסמוך. בהתחלה לא הצלחתי לתפוס אותו. החליף מספר. אחר כך התברר שהוא בכלל כועס. אל השפופרת הוא שאג: "התכוונתי לרגל השנייה. אל תעשי עצמך כאילו אינך מבינה". אפילו לזה הייתי מוכנה ובלבד שיבוא להשתתף במסיבה, אבל הרופאים אמרו שצריך הפוגה בין כריתה לכריתה.
ביום ההולדת שעבר נשברתי לגמרי. כל כך קשה בלי חברים. החלטתי להזמין אחת שאני לא ממש אוהבת. אנגלה שמה. אני לא מתה עליה, אבל יש לה המון חברות, אם היא תגיע יופיעו גם האחרות. והיא באה אבל לי לא היה פשוט. סבא שלה היה רוצח, לא סתם רוצח, משפחה של רוצחים. את כל משפחתי הוא רצח, את סבא וסבתא ואת סבא רבה ואת כל אחיו ואחיותיו, משפחה לתפארת. וכשסבא שלה שמע שאמי בהיריון הוא כיוון את הרובה היישר למרכז הבטן. בנס ניצלתי. ממש לא התחשק לי דווקא עם הנכדה שלו לחגוג ששים, אבל כולם אמרו לי שאני עושה עניין מזוטות ושלהיות בררנית עם חברים זו בכייה לדורות.
החבר היחיד שמגיע לכל המסיבות הוא סם, בחור חביב ונדיב, תמיד יודע להעניק את המתנות הכי מקוריות ויפות, אבל גם החברות הזו לא באה בקלות, הוא מחזיק כבר שנים בבני יהונתן. הוא נמק אצלו בכלא אפל ומצחין. סיפור מביך ולא נעים. ואני? איני אומרת דבר, לא רוצה לעורר שדים. אם איתו אסתכסך באמת אשאר בלי חברים.
מוזר, השתנו הזמנים, פעם יום ההולדת שלי המה חברים. היה זה דווקא לאחר שבשישה ימים לקחתי מהשכנים את כל החפצים היקרים שאבדו ממני לפני הרבה שנים. בכוח הזרוע יצאתי גם להחזיר מן השבי ילדים חטופים. כולם החמיאו והתפעלו. הייתה מסיבה נפלאה, מה קרה שכולם השתנו?..
והשנה... התחשק לי קצת לחגוג בחוג המשפחה. מה אומר ומה אדבר, גם זו משימה בכלל לא פשוטה. אולי זו שוב הילדותיות שלי, אבל הרגע הכי מרגש בימי ההולדת הוא הרגע בו אני יושבת על הכיסא וכל הילדים מרימים אותי ושרים "שתזכי לשנה הבאה". 
אז זהו... ילד אחד לא מוכן להרים כי לטעמו לבושי אינו צנוע מספיק. בכלל, מסיבה צריכה להיות נפרדת, ואמא בעיניו היא גויה לתפארת. וילד אחר ממאן להרים עד שלא ניתן לשכנים את כל החפצים, כי נכון, הם היו שלנו אבל זה היה מזמן, ואי אפשר להיות אישה אנטיפתית כל הזמן. הילד השלישי לא סולח על כף הרגל הכרותה והרביעי כועס על דחיית הניתוח לכריתת השנייה. החמישי מרים רק בקצה האצבעות והשישי טוען שאני פזרנית ונהנתנית, הוא לא מוכן לשיר "שתזכי לשנה הבאה" אם תמשכנה השחיתויות. יש שמוכן להרים "אבל לא איתו", ויש ילדים שנורא עסוקים ואין זמן לחגיגות לאימא שכזו... ויש את רוב הילדים. הם דווקא באים ושרים, מרימים ושמחים. ואני מתנחמת כי בסוף כמעט כולם מגיעים.
ואז מגיע הרגע, הכי גדול והכי קשה. המשאלה. אני לוקחת נשימה גדולה ומכבה את כל הנרות. מתרכזת מאד ויודעת, זה הרגע להביע משאלה... ודבר אינו יוצא. "נו, אימא, מה את מאחלת לעצמך לשנה הבאה?" הכול שואלים. ואני איני עונה. "זה סוד", אני אומרת. מתביישת להודות שעוד אין לי משאלה. אולי מרוב געגוע לחבר אמיתי לא מצאתי פנאי בנפש לשאול משאלות. בתוכי אני יודעת ישנה משאלה והיא סוד חיי ואיני יודעת עדיין מה היא. ואני כל כך רוצה למצוא אותה.
הכנות אחרונות, אני די מרוצה. כמעט הכול מוכן לחגיגה. יש קוסם וליצן, הופעות ובמה, הזמנות מוכנות ושמלה מדהימה. סם יגיע ורוב הילדים, ויהיה מרגש ויהיה נעים. ניזכר בימים שהיו, בשירי הילדות במורשת הקרב, בקשיי התבגרות ובהגיע הרגע לנשוף בנרות אבקש ממגשים המשאלות: "עזור לי להפיק מעצמי משאלה, משאלה גדולה והגונה, עזור לי לחלום ולהביע משאלות. סיבה לחיות לשנים ארוכות"! 

ואחרי כל שסיפרתי, בלב שלם ארים כוסית לחיים. בתוך תוכי אני יודעת, לא לחינם חיכו בשבילי אבא ואימא שנים רבות כל כך, כמוסה בי משאלה גדולה ואני אמצא אותה ואגשים אותה, אני יודעת זאת בוודאות! אולי המשאלה הזו פוזרה בין כל ילדיי ואם אקבץ אותה מכל עבר היא תתגלה. הן לא לחינם נשואות אליי העיניים, ביני לביני אני יודעת, נועדתי לגדולות.