הרב ליאור אנגלמן
געגועים לרבן גמליאל

ותכריך בוץ וארגמן. 
"בראשונה היתה הוצאת המת קשה לקרוביו יותר ממיתתו, עד שהיו קרוביו מניחין אותו ובורחין, עד שבא רבן גמליאל ונהג קלות ראש בעצמו. ויצא בכלי פשתן, ונהגו העם אחריו לצאת בכלי פשתן" (מועד קטן כז, ב).
הדרך לבית הקברות רצופה כוונות טובות... מתוך כוונות טובות הנוגעות לכבוד המת ומתוך רצון להעניק חשיבות לנפטר ההולך לבית עולמו, נוצרה הנהגה חברתית התובעת מקרובי הנפטר מאמץ גדול בקבורתו. עם הזמן הופך המנהג המבורך לסיר לחץ חברתי אדיר שאינו מאפשר לקרובי הנפטר להוציאו בתכריכים פשוטים. אווירה חברתית כזו אינה מותירה סיכוי למי שאין לו. אם יוציא את המת בתכריכים יקרים, יתמוטט מפני נטל הממון, ואם ינהג במת כפי יכולתו, יתמוטט מחמת נטל הבושה, עד שהוא מעדיף להניח למת להיקבר בכוחות עצמו... יש להדגיש כי הגמרא אינה מדברת על עניים בלבד, היא מתבטאת בהכללה ומורה לנו כי כלל העם לא עמד בנטל.
הגמרא מדגישה דבר נוסף. כשהעיסוק מתמקד בעלות התכריכים ובהפקת לוויה מכובדת במיוחד, כשהצורך 'להתיישר' עם הסטנדרט המקובל תופס את מרכז תשומת הלב של הקרובים, הדבר החשוב באמת שוב אינו קיים. מיתתו של הקרוב נדחקת הצידה מחמת העיסוק בתפאורת הלוויה, המחשבה אינה פנויה לפרידה מפני שהיא טרודה בהישרדות החברתית שמחירה הכלכלי רב, עד שהגמרא בוחרת לתאר בציניות את תחושת הקרובים בשעת המיתה: "בראשונה היתה הוצאת המת קשה לקרוביו יותר ממיתתו..." 

בהראותו את עושר... היום התופעה מוכרת לנו פחות בנוגע להוצאת המת, אך להבדיל בין מוות לחיים, היא מוכרת לנו עד מאד ביחס להכנסת כלה. מתוך כוונות טובות ורצון כן להעניק לערב המקודש של הנישואין נופך ראוי, נוצרו אט אט צפיות אדירות באשר לאופי החתונה. הנוי הפך לפאר והסעודה הפכה למשתה, הכסף נשפך כמים והשמחה התחלפה בתצוגה. אין מקום לפשרות, אין זכר לפשטות, יש להאכיל את האורחים במיטב המעדנים, להשקות בכלי זהב, וכלים מכלים שונים, בהראותנו את עושר כבוד משפחתנו ואת יקר תפארת גדולתנו... 
רבים חשים כי גבולות הטעם הטוב נחצו מזמן, אך משפחה שילדיה נישאים חשה כי אינה יכולה לשבור את מעגל הקסמים, ואינה מוצאת בעצמה כוח להחליף את כללי המשחק. קשה לאכזב את האורחים שזה עתה חיתנו בת והעתירו שפע רב על האורחים, לא נעים ליפול ברשתם של בעלי לשונות ביקורתיים... וכך הולך לו ההרגל ומתגלגל באין מפריע מאולם לאולם, שוטף בצפיות גבוהות את הנישאים כולם.
כמו בתופעת הלוויות המפוארות, גם כאן רבים משלמים את המחיר. מי שאין ידו משגת בוש בכך ומייצר אשליה של יש במציאות של אין. באין ברירה הוא מקריב שנים ארוכות על מזבח השבת החובות שצבר למען לילה אחד של עמידה בצפיות. גם מי שיש בידו לעמוד ברף הגבוה, אם בעל נפש עדינה הוא, חש כי משהו לא טוב קורה כאן.
כפי שאירע בתקופת ההלוויות המפוארות, כך גם בעולם הנישואין, הדעת מוסחת מן הדבר האמיתי, מן השמחה של בית שזה עתה נבנה, אל מחוזות חיצוניים של רושם, פאר ותפאורה, עד אשר מתקיים גם בנו "מניחין אותו ובורחים", מניחים את השמחה האמיתית מפני טרדת הכנסת כלה. לא אחת מחלוקות בין שתי המשפחות שזה עתה הכירו בדבר המעטפת הכלכלית של החופה עלולה להעיב על השמחה כולה.

כי אין לבוא בלבוש שק.  יש בי געגועים לרבן גמליאל, לרבים מאיתנו יש. געגוע למי שיבוא וישנה את החוקים. מישהו עשיר כרבן גמליאל וגדול בתורה כרבן גמליאל, שלא יתקן תקנות ולא יקבע הלכות נישואין, רק ינהג פשטות בעצמו. אני יודע כי היום לא די באדם אחד כזה, אבל מישהו צריך לפרוץ דרך עבור כולנו. הגמרא מספרת כי השינוי החברתי שנוצר בעקבות מעשיו של רבן גמליאל היה כל כך יקר וחשוב עד כי בבית האבלים היו שותים לכבודו כוסית של יין (כתובות ח, ב). 
נכון, את מעמד הנישואין יש לכבד ולא ניתן להקל בו, כי אין לבוא אל המלך בלבוש שק, ובכל זאת בין המציאות הרווחת היום לבין פשטות הדורה המרחק רב. איני יודע כיצד, אבל צריך לחלחל אל התודעה החברתית שלנו כי כבודם של חתן וכלה טמון בחתונה צנועה. 
יש הזמנות בהן כתוב "לבוש צנוע יהלום את האירוע", מתוך התחשבות במזמינים עוטים על עצמם הבאים בגדים צנועים, עד שבבואם אל האולם הם מגלים כי האירוע אינו הולם את הלבוש הצנוע...
 מעתה אמור: אירוע צנוע יהלום את האירוע!