הרב ליאור אנגלמן
מה קורה שם, בחוץ?

"והצרוע אשר בו הנגע, בגדיו יהיו פרומים וראשו יהיה פרוע, ועל שפם יעטה, וטמא טמא יקרא. כל ימי אשר הנגע בו יטמא, טמא הוא. בדד ישב, מחוץ למחנה מושבו" (פר' תזריע יג, מה- מו).

בדידות. 
מה קורה שם, מחוץ למחנה? איני שואל על דבר ההתנהלות הטכנית של המצורע שהורחק מן החברה, כי אם על התהליך הנפשי העובר עליו לאחר שמצא את עצמו בבדידות קשה כל כך. יש להניח כי התקופה בה יושב המצורע מחוץ למחנה נועדה לצורכי ריפוי ולא רק למטרת ענישה, ומעניין לחשוב מעט על כוונתה של התורה בשילוחו החוצה.
מקובלים אנו כי נגע הצרעת הנו פועל יוצא של אמירת לשון הרע. בעל לשון הרע הוא אדם שבעת שהיה מוקף אנשים ראו עיניו סביבו רק רע כל היום. עינו היתה צרה בהצלחתם של אחרים והוא מצדו בחר להכפישם. אולי קנאה הובילה אותו, אולי תחרות סמויה בסובבים אותו. בין כך ובין כך הוא הגיע לעמדת נפש המוצאת את ערכו שלו בעזרת הקטנתם של האחרים. הוא כבר ויתר על הצורך להטביע את חותמו בעולם על ידי מאמץ והתקדמות, תחת זאת ביכר לטשטש את רישומם של חבריו, כביכול מחיקתם שלהם היא היא כתיבתו שלו. 
אש הקנאה הבוערת בקרבו של בעל לשון הרע, אינה קשורה בדרך כלל לחבריו, מושאי קנאתו, כי אם לתחושה שלו כלפי עצמו. לא אחת אדם שאינו מכיר בערך עצמו ואינו מסוגל לגלות את חשיבותו נתפס בייאושו למלחמה חסרת טעם בבריות. הוא מפטם את ליבו בתחושה כאילו הכול אשמים בכישלונותיו, והופך קרבן בעיני עצמו. מתוך התחושה הפנימית של אובדן ערכו הוא מנסה להשיב את כבודו האבוד בעזרת רמיסתם של אחרים, ובכך הוא מאבד סופית את הסיכוי לבנות את חייו שלו. נגע הצרעת בביתו, בבגדיו ובגופו, מעיד כאלף עדים כי הכול אובד ממנו בבחירתו להפנות את כוחותיו החוצה, בהחלטתו להטיל חצי ארס אל ליבם של אחרים.
הלשון המגלגלת לאוזני הבריות את אשר רואה העין הרעה, מבטאת כי גם בשבתו בתוך המחנה הוא בעצם לבד. גם אם מוקף הוא באנשים רבים, אין חיבור אמיתי בינו לבינם, הוא מתקשה לראות עצמו מעורב עם הבריות, הוא אינו חלק מכלל, הוא חווה את חייו כאבר מנותק מכל ההוויה הרוחשת סביבו, והוא נלחם בה בכל כוחו... התחושה כי ישראל ערבים זה לזה זרה לו כל כך!

געגוע.
"ואמרו רבותינו מה נשתנה משאר טמאים לישב בדד, הואיל והוא הבדיל בלשון הרע בין איש לאשתו ובין איש לרעהו, אף הוא יבדל" (רש"י שם).
שם, מחוץ למחנה, מקבל המצורע תמונה אמיתית לחייו שלו עד כה. האיש שתמיד היה בודד כי בחר לקנא ובחר לשנוא, מגלה מהי בדידות. כאשר היה קרוב מדי לאחרים, התחרה בהם וחרש עליהם רעה. עכשיו, מרחוק, ניתן לרכוש מבט אחר, מדויק יותר. לפתע, הוא ימצא כי החברה חסרה לו, געגועיו לבני אדם יאפשרו לו לראות כי היו בסביבתו אנשים טובים שבמרירותו הוא סירב להכיר בערכם. נכון, הם לא היו מושלמים, אבל כל הון שבעולם היה נותן עתה על מנת לשוב למחיצת האנשים בעלי החסרונות הללו... חווית הבדידות תבעיר בו את התשוקה לקשר, לאמון, לאהבה, הוא יגלה כמה תלישות יש בחיים בהם הוא חי לעצמו, כי כשאני לעצמי מה אני... כאב הבדידות יעמיק בו את הצורך לשוב ולהיות אבר מאבריה של האומה.
המרחק מן ההמון הסואן וממלחמת המעמדות מאפשר לו להביט אחרת על המתרחש, לנתח דברים בנינוחות, לגלות כמה הבל מצוי במרדף הגאווה והכבוד. אירועים שתפחו לממדים מבהילים בתוך המחנה, ישובו לגודלם האמיתי בעיני המתבונן בהם מן המרחק.
תהליך נוסף אותו עובר המצורע שנדחה אינו קשור אל סביבתו כי אם אל נפשו פנימה. כאמור, לשון הרע נובע לרוב מקנאה ותחרות, פרי ראיית האדם את עצמו באור שלילי. כיון שאינו מוצא את ערכו בהביטו פנימה, הוא פונה להילחם על מקומו בהינף לשון החוצה. בדד, מחוץ למחנה, לבד מן הגילוי כי כשהוא לעצמו מה הוא, הוא עתיד לגלות גם כי 'אם אין אני לי מי לי'. הוא מוצא עצמו תלוי תלות מוחלטת בעמלו שלו, איש לא ידאג לו, איש לא ישלים חסרונו, וכורח המציאות יאלצו לעשות, לעמול ולהתאמץ. על מנת לשרוד יהא עליו להאמין בכוחותיו שלו, כוחות שבתוך המחנה סירב להאמין כי הם מצויים בו. עתה הגיעה שעתם להופיע. מחוץ למחנה הוא יגלה את עצמו מחדש, פנים חדשות שלא הכיר מעולם יצוצו לפתע, פנים של מי שיצליח בעמלו ולא ייאלץ מעתה לסלול את דרכו על ידי מפלתם של אחרים, ולאחר שחווה על בשרו טעמה של בדידות מתובלת עם געגוע לחבריו והכרה ביכולתו להצליח הוא יכול לשוב למחנה, טהור הוא!