הרב ליאור אנגלמן
יחסי ישראל- גרמניה, הרהורים שלאחר פורים.

חשבון פתוח. בסופו של המשתה השני אליו הזמינה אסתר המלכה את אחשורוש והמן, מתברר שלשני אנשים יש חשבון פתוח עם המן, לאסתר ולאחשורוש. שניהם מגדירים במדויק, "המן הרע הזה", כל אחד מסיבותיו שלו. החשבון של המלך עם המן נסב סביב עניינים אישיים גרידא. בלילה שקדם למשתה התברר למלך כי האיש שהוא עצמו גידל מעל כל השרים אשר אתו, האדם שהוא עצמו רומם למעלתו המיוחדת, החל לחשוק בלבוש אשר לבש המלך, בסוס אשר רכב עליו המלך, ובעצם חולם על כתרו של המלך... המלך אחשורוש לא הוטרד כל עיקר מן הגזרה להשמיד את היהודים, וראיה לכך מן התיאור "וחמת המלך שככה", הבא לאחר תליית המן בעוד הגזרה נותרת בעינה. הכל אצלו אישי, מלחמת כבוד וגאווה עם המן ותו לא - "הוא אחשורוש" הנותר ברשעתו מתחילתו ועד סופו.
בניגוד לאחשורוש, החשבון של אסתר עם המן אינו אישי כלל ועיקר, שהרי מבחינה אישית יכולה היא להימלט בית המלך מכל היהודים. זהו חשבון ערכי, הגדול יותר מכול העניינים הפרטיים. המן אינו מאיים אישית על אסתר, אדרבה קרבתה מחמיאה לו מאד, אך הוא מהווה איום על עמה ומולדתה, על המשך קיומו של עם ישראל בעולם. לדידו של אחשורוש - המן הוא יריב פוליטי מר, עבור אסתר הוא האיש המתכנן את רצח העם, המבקש להשמיד, להרוג ולאבד את כל היהודים.

והמן עמד לבקש על נפשו. לכל הדעות, החשבון שיש לאחשורוש עם המן מחוויר לעומת החשבון שיש לאסתר עמו. אין להשוות איום על מעמד המלך לתכנון השמדת עם. דווקא משום כך מפתיע לראות כי בניסיון האחרון להציל את חייו פונה המן דווקא לאסתר: "והמן עמד לבקש על נפשו מאסתר המלכה, כי ראה כי כלתה אליו הרעה מאת המלך". מדוע חשב המן כי אסתר, שאת עמה ביקש להשמיד תסלח לו, בעוד המלך לא יסלח לעולם?
עמלק שונא את ישראל דווקא משום שהם רחמנים בני רחמנים, הנותנים אמון באדם ומאמינים ביכולת לתקן ולשוב בתשובה. עמלק מבקש לראות בעולם צירוף של מקרים, הוא אינו מאמין שניתן לתבוע מן האנושות תביעות מוסריות והוא מתנגד חריף לרעיון התשובה. מבחינת המן האדם אינו אלא חיה מתוחכמת שכל עניינה לשלוט ולרדות בחברותיה, ועם ישראל הרואה באדם נושא צלם אלוקים הוא אויבו הקיומי.
שורש השנאה לישראל הוא גם שורש תקוותו של המן להצלת חייו. הוא יודע שאסתר כנציגת העם היהודי מכירה ביכולת האדם לשוב ובהכרח לסלוח. הוא יודע שאפילו בו היא עשויה לראות את צלם האלוקים. מהמלך הנלחם בו בשם הגאווה הוא אינו מצפה לדבר, אך מן המלכה הנלחמת בו בשם היהודים, רחמנים בני רחמנים, הוא מצפה לרחמים גדולים. המן שעל פי המדרש בא לעולם בעקבות רחמיו של שאול המלך על הצאן של עמלק, כבר הכיר בכך שעצמתו הרוחנית של עם ישראל עשויה להיות גם מקום התורפה שלו, ולשם הוא מכוון בתחנוניו כלפי אסתר. וראה זה פלא, עוד בטרם הספיקה אסתר להגיב על תחנוניו של המן הרשע, הופיע אחשורוש, הלוחם על כבודו הפרטי, ושם קץ לפרשייה...

גרמניה וישראל חוגגות ששים... חוש הריח העמלקי, המזהה את נקודת הרחמים היהודית, לא פס מן העולם. שנים מועטות לאחר השואה התחננה גרמניה המערבית על נפשה וזכתה לטהר את שמה. ששים שנה אחר כך, נשיאת גרמניה המאוחדת, נציגת הגרמנים כולם, העמלק המודרני, שכמעט עלה בידו להשמיד, להרוג ולאבד, מוזמנת אחר כבוד לכנסת ישראל לחגוג בצוותא ששים למדינת היהודים. בארשת חגיגיות נחתמים הסכמים לשיתוף פעולה ונערכת במשותף ישיבת ממשלה כמה ימים לפני הפורים... נאום נישא בשפת המרצחים על אודות הבושה הגדולה, ואנחנו כמעט מזילים דמעה, משל היה מדובר על תלמיד שסרח והחציף פנים כלפי המורה ובבושת פניו ראוי הוא לסליחתה.... הקריאה "יהודים נקמה" מפנה מקומה לסליחה ומחילה, סליחה לעם שלעולם אסור לסלוח לו, מחילה על פשע שאין לו מחילה. יאמרו האומרים כי לא הייתה זו סליחה על הפשע, אך אלו דברי הבל - כל המכיר בגרמניה הרי הוא סולח להמן - היטלר הרשע!
שאול המלך איבד את מלכותו בשל הרחמנות היתרה הזו, והוא לא חמל אלא על מיטב הצאן... שאול לא נשאר בתפקידו מפני שהאוצר שהופקד בידי עם ישראל, אוצר הרחמים, אינו יכול להיות מופנה כלפי צוררי היהודים בדמותם של עמלק והגרמנים. נוח לנו לומר כי הנקמה בגרמניה טמונה בעצם קיומו של עם ישראל ובהקמת המדינה, נוח למכור את האצטלא המרוככת של הנקמה, כזו שאין בה דם ורוחות מלחמה, אך נדמה לי שמי שטבח בעמנו כגרמניה, ראוי לנקמה הראויה לשמה. אני יודע, רחמנים בני רחמנים אנחנו, ודאי לא נצא 'כך סתם' למלחמה, אך לכל הפחות, למען הצדק הבסיסי עלינו להתעלם התעלמות מוחלטת מעובדת קיומה. על רצח של שישה מליון ראוי שנאמר 'לא נשכח ולא נסלח'! אסור להתבייש - יהודים, נקמה!    
נכתב לזכרו של סבא, ר' משה אליהו אנגלמן ז"ל, ניצול שואה, שנה לפטירתו. סבא יקר, שמעולם לא השלים עם חילול ה' הזועק ממעמדה של גרמניה, שנים אחדות לאחר פשעה הנורא.