הרב ליאור אנגלמן
דיבת הארץ- הגרסה העכשווית.

גגות אדומים. דיבת הארץ בה החלו המרגלים לא פסה מן העולם. המרגלים הציגו את הארץ כארץ המגדלת אנשים משונים, בני מידות ובני ענק, כמו גם כארץ הממררת חייהם של מתיישביה: "ארץ אוכלת יושביה". הדיבה העכשווית איננה מאשימה את הארץ בהאשמות ההן, אלא צובעת את הכמיהה לארץ על מרחביה בצבעים שחורים, בלתי מוסריים ומעוררי פלצות.  
מזה זמן רב מוצג חזון ארץ ישראל השלמה כחזון משיחי הזוי הנועד לממש תאוות רכושניות של מיעוט דתי בתוך העם היהודי. בעזרת אומנות הביטוי הרהוט מוצגים המתנחלים כבעלי דמיונות שרק דבר אחד מניע את כל מעשיהם - שנאת ערבים רושפת. אוהבי ארץ ישראל, כך מלמדים אותנו לדקלם, אינם מתעניינים בבעיות מוסריות ואינם נותנים דעתם על בעיות חברתיות. הגגות האדומים המעטרים את מגדלי השן שנבנו ב'שטחים' נסחטו מן השכבות החלשות, ובקיצור, הרעיון של ארץ ישראל, שהם מבקשים לאנוס בכוח על החברה הישראלית, מצוי כל העת בעימות עם שאר הערכים היקרים ללבם של רבים. 
אין ספק שהתקדמנו מאז חטא המרגלים. בעוד הם ביקשו לרפות את הידיים באשר לעצם הצורך להגיע ארצה, בדורנו כבר לא ניטש הויכוח אודות ההכרח להיות כאן, זה כבר מוסכם על הכול. הדיבה החדשה מופנית כלפי מרחביה של הארץ ששוחררו במלחמת ששת הימים. דיבת הארץ בגרסתה העכשווית, כמו זו בגרסה הקדמונית, איננה מתעניינת בעובדות, אין זה משנה עבורה אם אותו ציבור הנאחז בחבלי המולדת עסוק גם בעשייה חברתית וערכית בכל רמ"ח אבריו. כל עוד ניתן לצבוע את הארץ הזו בצבעים של עיניים משיחיות יוקדות בטירוף, כל עוד ניתן לעטות על פניה של הארץ זקן מדובלל של מי שהאסטטיקה ממנו והלאה וכל מעייניו בכיבוש עוד ועוד פיסות אדמה חסרות משמעות, כך ייעשה.
אין דיבה גדולה יותר מן הדיבה הזאת. הצגת אהבת הארץ כדבקות חסרת פשר ברגבי אדמה וכהפניית עורף לכל שאר ערכי המוסר הינה הוצאת שם רע על הארץ ועל אוהביה. ההפך הוא הנכון, המעיין בתורה ובדברי חז"ל יבחין מיד כי הקשר בין איכותה המוסרית של החברה היושבת בארץ לבין היכולת להיאחז בארץ ישראל הוא קשר מובהק. אהבת הארץ אינה עומדת בניגוד לשאר ערכי המוסר- היא מכילה את כל הערכים בתוכה. איננו מבקשים קשר עם הארץ הזאת מפני תאווה רכושנית או חולמנות דתית, אנו יודעים כי קשר פנימי עמוק קיים בין הנוכחות במרחבי ארצנו לבין קיום כל אורחות המוסר השלם שעל עם ישראל לממש במדינתו. אנו מבקשים לחיות בארץ הזו על פי אמות המידה המוסריות שהנחילה לנו התורה.

לאשר ישר בעיניו. 
רש"י פותח את פירושו על התורה בשאלה מדוע התורה לא התחילה במצוותיה ובחרה להקדים לכך את ספר בראשית. תשובתו: "שאם יאמרו אומות העולם לישראל: 'לסטים אתם, שכבשתם ארצות שבעה גויים', הם אומרים להם: 'כל הארץ של הקב"ה היא, הוא בראה ונתנה לאשר ישר בעיניו. ברצונו נטלה מהם ונתנה לנו". 
נראה כאילו ההכרעה למי לתת את הארץ היא שרירותית, 'ברצונו', ותשובתו של רש"י לכאורה אינה עונה על השאלה, שהרי די בפסוק הראשון, 'בראשית ברא אלוקים', על מנת ללמד שהארץ שלו היא ותינתן לאשר חפץ ה'. 
הרמב"ן מדגיש כי בפירוש רש"י נאמר: "ונתנה לאשר ישר בעיניו". אין כאן החלטה שרירותית כי אם עקרונית- הארץ תינתן למי שינהג בישרות ובמוסר ראוי, למי שינהל את אורחותיו בצדק ובמשפט כפי שראוי לארץ אשר עיני ה' עליה. מעתה לא די בפסוק הראשון, כל ספר בראשית מלמד על התלות בין המעמד המוסרי לבין האדמה - אדם וחוה שהלכו בעצת הנחש גורשו, קין שרצח את הבל הפך לנע ונד, דורו של נוח שהשחיתו דרכם נמחו מעל האדמה כליל, ואברהם מתבקש ללכת אל ארץ כנען, רק בה יצליח לבנות חיים מוסריים בשלמות הראויה. בסוף ספר בראשית יאבדו שבטי ישראל את ארצם לפרק זמן ממושך מחמת לשון הרע ושנאת חינם.
אוהבי הארץ יודעים כי במהלך אלפיים שנות כיסופים לארץ לא התגעגענו לנופים ולקרקעות, לא ביקשנו שליטה רכושנית באדמות, ציפינו לשוב אל הארץ ולחיות בה כראוי, להנהיג בה מחדש את המוסר היהודי שיש בו בשורה אמיתית לכל באי עולם.

לנוכח הדיבה החדשה.
מה עושים לנוכח הדיבה החדשה? כיצד מגיבים אל מול מצג השווא כאילו אהבת הארץ מנוכרת לערכי מוסר אחרים?
מקשיבים ומתחזקים. לנוכח ביקורת כדאי תחילה להקשיב, לתת את הדעת על הדברים הנאמרים, אולי פספסנו במשהו, אולי מתוך דבקותנו בארץ ביטלנו מבלי משים דברים חשובים אחרים. אם גילינו שמשהו מן הביקורת מוצדק, נתקן בשמחה, ומכל מקום מאהבתנו לא ניסוג. נתחזק באהבת הארץ ובבקשת צדק אמיתי בחיים בתוכה, נתחזק בעשייה ערכית שיש בכוחה להאיר ולשמח, ונדע שככל דיבה אחרת גם הדיבה הנוכחית תכלה בסופו של דבר, ויכירו הכול כי ביישוב הארץ ובחיים הגונים וישרים בתוכה טמונה ברכה גדולה לישראל ולעולם כולו.