הרב ליאור אנגלמן

נוער "מנותק" או ממסד "מנותק"?
רגע לפני שעוברים מחומש בראשית לחומש שמות, בתפר העדין שבין תורתם של יחידי סגולה אדירים לבין תורה של עם שלם שיש בו הכול מכל כל, המגוון בגוונים שונים, עברה בי מחשבה על "צור ישראל", איני מתכוון ל"צור ישראל" עצמו, כלומר לריבונו של עולם, שעליו נצטווינו "והגית בו יומם ולילה", כי אם על בית ספר אחד מיוחד הממוקם בפסגות אשר בבנימין.
 לא במקרה עלו המחשבות דווקא על קו התפר שבין ברכת יעקב לבניו לבין כור ההיתוך של מצרים. הרב קוק מסביר כי עם ישראל מתאפיין בשילוב המיוחד של חשיבות הכלל עם ערכו המיוחד של כל אדם. במהלך ההיסטוריה היו תפיסות עולם שהתאפיינו בערכים גדולים לאומיים שהפכו למרמס את חייהם של האנשים הקטנים ומנגד תפיסות הפוכות ששמו את האיש היחיד במרכז, הפכו את החברה למלחמת הכול בכול, כל אחד מנסה להשביע רעבונו ממנעמי החיים כשהדאגה לערכים כלליים ממנו והלאה. בעם ישראל דווקא בשל חשיבותו של הכלל ותפקידו המיוחד ישנה הכרה בערכו של כל פרט ופרט. 
זו הסיבה שרגע לפני שאנחנו מתגבשים ליחידה אחת במצרים והופכים לעם אחד מתחדד הצורך של כל אחד משבטי ישראל להגדיר את ייחודו שלו, צורך שהתחיל בצורה מסובכת של קנאה ותחרות ומצא את מקומו השלם בברכת יעקב לבניו הסוללת לכל אחד את הדרך המיוחדת לו במרקם הכללי.
בנקודת המעבר הזו חשבתי על מערכת החינוך. נדמה לי שאין כמעט בית ספר שלא תלויה בו באחד הקירות כרזה יפה המכריזה "חנוך לנער על פי דרכו", ובכל זאת בתי ספר מטבעם מתאפיינים בחינוך שטוב לכלל, הוא מתאים לרוב הילדים החובשים את ספסליו, אך אינו מצליח לגעת בכולם. השיטה הכללית הזו מפספסת נפשות נפלאות שמאבדות את עצמם בשטף ההמוני. חלקם מבלים שעות, ימים ושנים במלחמת התשה עם עצמם או עם מוריהם וחלקם פשוט נפלטים מן המערכת שבעי תסכולים וכישלונות. בעזיבתם את שערי בית הספר נשמעת אנחת רווחה של מורים תשושי קרבות, ושל תלמיד שמאס במסגרות הצורבות את נפשו. ומה יעשה אותו תלמיד? עד לפני זמן לא רב היה גורלו נגזר לשמוע כינויים בנוסח "נוער שוליים", "נפלטי מערכת החינוך", "נוער מנותק" וכיוצא באלו אמירות.
בשנים האחרונות קמו כמה מסגרות כאלו. אחת מהן שזכיתי להכיר מקרוב מכונה "צור ישראל". מערכת החינוך אינה יודעת כל כך כיצד להכיל בתי ספר שאינם מתנהלים בכללים הרגילים, בתי ספר שהחוק המרכזי בו הוא חוק האהבה. אוהבים, אוהבים, ושוב אוהבים. אוהבים בלי תנאי, בלי לכפות כללים, אוהבים מעומק הלב. מצד אחד מערכת החינוך אינה נשארת אדישה לעשרות הבוגרים שזכו להאמין בעצמם מחדש בזכות החינוך הבלתי מסגרתי הזה והעניקה למקום את פרס החינוך, אך מצד שני מתקשה משרד החינוך להעניק למקום את התמיכה והעידוד הכלכליים הנצרכים כל כך.
"צור ישראל" ודומיו הפזורים בכמה מקומות בארץ אינו מקום לכולם. עבור רוב בני הנוער עלול מקום כזה להרוס במקום לבנות, אך עבור מי שבא בשעריו זוהי מתנת חיים של ממש. 
ספר שמות הוא הספר שבו אנחנו הופכים לעם, אבל דווקא הוא מתחיל בתזכורת אישית של כל אחד ואחד, בשמות. נדמה לי שחברה המבקשת להיות שלמה חייבת לזכור את אותם יחידים שהמערכות הגדולות והממסדיות אינן נותנות להם מענה אמיתי.
חשוב שנדע על קיומם של בתי ספר דוגמת "צור ישראל", חשוב שמי שבידיו תקציבי החינוך יזכור להעניק את החלק המגיע גם למקומות מקוריים וחשובים כאלה, ועד שהממסד יתעשת כדאי שכל אחד מאיתנו יידע, מקומות חינוך מקוריים חיים על הרבה אהבה ומנות גדושות של מסירות נפש של העושים במלאכה, משכורות דלות שלא פעם "מדולגות", תמיכה ציבורית, ערכית ומעשית היא עבורם סם חיים.