הרב ליאור אנגלמן
מחבלים בצל כנפי הרחמים.
כבר התרגלנו... 
אלפיים שנה התרגלנו להיות מעטים מול רבים. כמעט התמכרנו לעמדה הזו לפיה על פי התהום אנו אוזרים אומץ בלתי רגיל ומתגברים על האויב כנגד כל הסיכויים. אברהם אבינו התחיל בכך שעה שנאבק במלחמת העולם הראשונה כנגד ארבעת המלכים, יעקב אבינו המשיך במאבק בלתי שוויוני עם המלאך. כך היה בניצחון יהודי פרס על הקמים עליהם להשמידם בימי מרדכי ואסתר. יהודה המכבי הוביל ניצחון של מעטים מול רבים, ולאחר מכן שבנו להילחם מעט מול הרבה במהלך הגלות הארוכה בפעמים הספורות שבהן העזנו לעמוד כנגד מבקשי רעתנו. לאחרונה מצאנו עצמנו שוב, מעטים מול רבים, במלחמת השחרור וב'ששת הימים', כשישראל הקטנטנה עומדת על נפשה אל מול מדינות ערב המאיימות על קיומה.
העמדה של 'מעטים מול רבים' כביכול נותנת לנו, כמעטים, את הלגיטימציה המוסרית להילחם ברבים, שהרי מדרך הטבע הרבים הם הפותחים בקרב כנגד המעטים - "הם התחילו", כמו שנוהגים הילדים לומר, וזהו טיעון המעניק צידוק מוסרי להשיב מלחמה, שהרי בלא שנעמוד ונילחם - נחוסל.
המצב שאנו המעטים נלחמים רק באין ברירה, מתאים לתכונת נפשנו. הרי אנו רחמנים, ביישנים וגומלי חסדים, איננו ששים אלי קרב, ידי עשו אינן הולמות את עדינותנו. כמעטים מול רבים אנו מאמינים כי נוכל להשיג את הבנת העולם לצדקת מלחמתנו, ולפעמים הם אפילו מבינים אותנו למשך זמן מה.
כמעטים מול רבים אנו נתבעים לגלות את תכונת הגבורה. הגיבור הוא האדם היודע להתהלך בדרך שאיננה פשוטה לו על פי סדרי הטבע, מדרך הטבע המיעוט מתיירא מן הרוב, והמיעוט זקוק לגבורה אדירה על מנת שלא לנוס על נפשו, אלא להתגבר ולהילחם. את הגבורה היהודית הזו של מעטים מול רבים הפכנו לסמל. הבעיה מתחילה כשאנו מוצאים עצמנו רבים מול מעטים...

מלכי חסד המה...
לפתע מצאנו עצמנו במלחמת הדרום רבים מול מעטים, צבא אדיר ומאומן אל מול כמה אלפי לוחמים, ובסביבתם משפחות, נשים וילדים... פתאום הכוח להכריע נמצא אצלנו, אנחנו הרבים והם המעטים, וכשאנחנו הרבים אי אפשר לצפות להבנת העולם ולא ניתן לזכות באמפטיה השמורה לחלשים. אנחנו לא רגילים לעמדה הזו ולא אוהבים אותה, דווקא כשביכולתנו להכריע קשה לנו כל כך. 
הם, האויבים, מיטיבים להכיר אותנו, הם יודעים כי החרב איננה משאת נפש עבורנו, הם יודעים כי בניגוד אליהם אין בנו תאוות דם ורצח. משנכשל מאמץ של שנים רבות לנצח אותנו במלחמת הרבים מול המעטים הם מנסים כוחם להכניע אותנו במלחמת מעטים מול רבים. הם יודעים שכמעטים וחלשים הם יזכו לאהדת כולם, ובעיקר לרחמים מאתנו.
ערביי עזה לא המציאו את השיטה הזו. המן הרשע אינו מהסס להשמיד, להרוג ולאבד את כל היהודים, ולאחר מכן בהכירו את תכונת הרחמים של העם היהודי הוא מבקש לנצל לצרכיו את הגבורה-חולשה הזו: "וְהַמֶּלֶךְ קָם בַּחֲמָתוֹ מִמִּשְׁתֵּה הַיַּיִן אֶל גִּנַּת הַבִּיתָן, וְהָמָן עָמַד לְבַקֵּשׁ עַל נַפְשׁוֹ מֵאֶסְתֵּר הַמַּלְכָּה כִּי רָאָה כִּי כָלְתָה אֵלָיו הָרָעָה מֵאֵת המלך" (אסתר ז, ז). הוא אינו תולה תקווה באחשוורוש, הוא בונה על ליבה הרחום של אסתר. לשמחת ליבנו עוד בטרם הספיק להתחנן מצאו המלך עם אסתר המלכה ובער בחמתו.
גם אגג העמלקי זכה לרחמי שאול והיה בטוח כי רחמי שמואל יצילו אותו מן העונש הראוי לו, על כן "וילך אגג מעדנות". כך היה גם במלחמת ארם בישראל: "וּבֶן הֲדַד נָס וַיָּבֹא אֶל הָעִיר חֶדֶר בְּחָדֶר. וַיֹּאמְרוּ אֵלָיו עֲבָדָיו הִנֵּה נָא שָׁמַעְנוּ כִּי מַלְכֵי בֵּית יִשְׂרָאֵל כִּי מַלְכֵי חֶסֶד הֵם נָשִׂימָה נָּא שַׂקִּים בְּמָתְנֵינוּ וַחֲבָלִים בְּרֹאשֵׁנוּ וְנֵצֵא אֶל מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל אוּלַי יְחַיֶּה אֶת נַפְשֶׁך" (מלאכים א, כ, ל- לא).
ההיסטוריה חוזרת וביתר שאת. המן, אגג ובן הדד בקשו לנצל את תכונת הרחמים שלנו על מנת להימלט מן המוות, אויבינו מן הדרום מבקשים להשתמש במידת הרחמים שלנו לא רק על מנת למלט עצמם אלא גם על מנת להורגנו. הם מסתתרים בבתי משפחות, מתחבאים מאחורי ילדים השבים מבית ספר ובעצם מבקשים מחסה בצל כנפי הלב היהודי החנון על מנת לשגר חץ היישר אל הלב הזה עצמו. הם מתחננים להפסקת אש על מנת להבעיר בבוא היום אש תופת. בסתר ליבם הם לועגים למוסר המעוות היוצא מן הלב היהודי, שהרי הם הראשונים לדעת כי כל המרחם על אכזרים סופו שיתאכזר לרחמנים. 

גבורה אחרת.
הזכרנו כי גבורה היא היכולת לשנות את הטבע כאשר הדבר נדרש. הגבורה היהודית נתבעת להתגבר על הרחמים המסוכנים הללו על מנת לא ליפול ברשת המרמה הזו. אנו חייבים להפסיק לשדר לעצמנו סיפורים קורעי לב בדבר ילדים מזי רעב בעזה המתים מפחד ופגזים. אנו מאבדים עצמנו לדעת ברחמים הללו. זה לא פשוט עבורנו, היהודים, אך בעת מלחמה אנו צריכים להתגבר על הרחמים המקומיים הנתפשים לסיפור אישי כזה או אחר של ערבי חף מפשע ולהתרכז בניצחון על האויב. כרבים מול מעטים אנו צריכים לבקש את הצידוק למלחמתנו בתוכנו פנימה ובהכרת הצדק ולא בשביעות רצונו של העולם השופט אותנו מבעד לעדשה המשקרת של המצלמה. בסופו של דבר עם ישראל החי בארצו טוב לישראל וטוב לעולם כולו.    
ולבסוף, אסור לשכוח, הרי לא הפכנו באמת לרבים מול מעטים. עדיין אנו מעטים מול רבים, מעטים באמונתנו ובכמותנו. ערביי עזה הם קצה קרחון של מיליוני אויבים, הם זרוע קדמית של איראן וידידותיה, והרבים המרושעים הללו מתבוננים בסקרנות לראות מה ייעשה בזרועם הקדמית, אם תיגדע יד הרשע בגבורה יהודית הגונה - ייאלמו דום, אם רחמי הדמיון יגברו, ישישו הרבים אלי קרב. גם אז נתגבר וננצח וה' יהיה בעזרנו, אבל חבל לעשות מחר במחיר כבד את מה שניתן להשיג היום ביתר קלות. קצת רחמים גם עלינו ועל חיילינו לא יזיקו. קצת רחמים!...