הרב ליאור אנגלמן
המיילדת

מרחוק. עמרם, גדול הדור, פורש מאשתו, יוכבד, לבל יביאו לעולם בן זכר שאחת דינו - להמית. מרים, בתם, משיבה את הוריה זה אל זו בטענה כי פרעה גזר על הזכרים ואביה גוזר אף על הנקבות. אל מול ההכרעה הריאלית של אביה שלא להסתכן בהבאת בן זכר לעולם, ילד שגורלו ייחרץ למיתה, מציבה מרים טענה הצופה למרחוק ומניחה לפתחם של הוריה אחריות על המשך הקיום של עם ישראל. ניתן לשער כי במהלך כל הריונה של אִמה התפללה מרים כי בת נישאת ברחמה של אמה, אך לבסוף נולד בן. לאחר שלושה חודשים כשכבר לא ניתן להצפין את הבן, הוא מושם בתיבה ומונח ביאור, נראה כי הוריו כבר התייאשו, אין הם מצפים שהתינוק יחיה, ואינם מלווים את משה הקטן במבט. הם משלימים עם העובדה כי עצת בתם גרמה להם להביא לעולם ילד, אשר במו ידיהם יביאו לאובדנו: "עמדה אמה וטפחה לה על ראשה, אמרה לה: 'בתי, היכן נבואתך?'" (שמות רבה ב, ד). שוב היתה זו מרים, שבניגוד לניתוח הפסימי-ריאלי של הרגע הנורא שבו מובל עולל חסר ישע אל מימי היאור, מלווה את התיבה באמונה גדולה: "ותתצב אחותו מרחוק לדעה מה יעשה לו". עצתה להוריה, לשוב ולהביא חיים לעולם, מתנפצת אל מול מציאות שאין בה תקווה, אך היא אינה אומרת נואש.
המדרש רואה במילה "מרחוק" מילת מפתח המרמזת על פסוק אחר: "מרחוק ה' נראה לי" (ירמיה לא, ב). היתה למרים יכולת להתבונן במציאות שלפניה מתוך נקודת מרחק. היא אינה 'נשאבת' אל מבט מצומצם הרואה ברגע הנוכחי חזות הכול, תחת זאת היא מתבוננת בתמונה הכללית, המאפשרת לה לראות את המאורעות ככאלו המונהגים על ידי ריבונו של עולם. המבט האמוני הזה מפיח בה רוח ונותן לה כוח ללוות את משה מתוך אמונה גדולה כי יד ה' תיטיב עמו.
מניין הכוח הזה של מרים, לעמוד מול הוריה, וליטול על כתפיה את האחריות הכבדה הזו? מניין הביטחון לעמוד קרוב כל כך אל משה המונח בתיבה, ובכל זאת להביט 'מרחוק' במבט מלא אופטימית ואמונה?

פועה. שתי מיילדות מוזכרות בפסוקים, שפרה ופועה, עליהן ציווה פרעה להמית את הזכרים, והן אשר הפרו דבריו, "אשר שם האחת שפרה ושם השנית פועה - רב שמואל בר נחמן אמר: אישה ובתהּ, יוכבד ומרים" (שמות רבה א, יד).
מרים היתה מיילדת. מיילדת מכונה 'אישה חכמה', והכוונה לחכמה העמוקה של ראיית הנולד. היכולת להכיר בכך שהמשבר עליו יושבת היולדת יביא עמו ברכה לעולם, והכישרון לראות בשעת חבלי היולדת את הלידה הממשמשת ובאה, הן תכונות יסוד עולמה של המיילדת. מרים שימשה כמיילדת בגיל צעיר מאד, וקנתה לעצמה את מבט המיילדת כקניין קבוע בנפש.
המדרש מייחס למרים תפקיד מיוחד שעסקה בו כמיילדת: "פועה - שהיתה מַפּיעָה את התינוק כשהיו אומרים מת" (שמות רבה א, יג). בדרך כלל תפקידה של מיילדת לסייע ביציאת העובר לאוויר העולם. פועה התמחתה בכך שבאותם מצבים שנראה היה כאילו הוולד יצא בלא רוח חיים מצאה היא את הכוח להחיותו בטיפולה בו ובתפילותיה. כלומר לא זו בלבד שניחנה בחכמת 'הרואה את הנולד' אלא זכתה אף לעיניים מעמיקות המזהות חיים במה שנדמה לעין כל כמוות. 
יש להעיר כי על פי המדרש אירע למרים עצמה כשם שאירע לתינוקות שבהם טיפלה. גם היא כבר נחשבה כמתה ואבודה מכל ואחר כך שבה לעצמות חייה: "עזובה (אשתו של כלב) זו מרים. ולמה נקראת שמה עזובה, שהכול עזבוה... ותמת עזובה - מלמד שנחלית ונהגו בה מנהג מתה, וגם כלב עזבה... לאחר שנתרפאת עשה בה מעשה ליקוחין, הושיבה באפיריון ברוב שמחתו בה... שחלתה וננערה מחולייה, והחזירה הקב"ה לנערותה... לאחר שנתרפאה ילדה לו בנים" (שמות רבה א, כא). ואולי היה זה מידה כנגד מידה, שכר על האמון שנתנה בוולדות הנראים כמתים.
מרים ידעה להקרין מעומק מבטה גם על האמא הניצבת לפני לידתה ונתונה במשבר: "שהיתה פוֹעה לולד - פירוש: לוחשת לאישה ויוצא הולד, כמו אלו עכשיו שקורין באזני האשה" (רבנו חננאל). כלומר, תפקידה על פי רבנו חננאל היה להפיח רוח של אמון ביולדת על מנת שתמצא עוז להביא חיים לעולם. לאחר הלידה נהגה בדרך זו עם הוולד הבוכה: "פועה זו מרים, שפועה ומדברת והוגה לולד, כדרך הנשים המפייסות תינוק בוכה" (פירוש רש"י).
מתוך עומק האמונה שקנתה במעשיה כמיילדת, מצאה עוז לעמוד מול אביה ולהפציר בו כי ישוב אל אמה: "פועה - שהופיעה פנים כנגד אביה" (שמות רבה א, טו). התבוננות עמוקה זו היא שאפשרה לה "להתייצב מרחוק" לדעת את אשר יעלה בגורלו של אחיה משה.