הרב ליאור אנגלמן
משל הסוכר-י'ה
"אני תפסתי". בעוד אנו, המבוגרים, באים לבית הכנסת מן הטעמים הידועים, בקשת קרבת ה', מצוות התפילה, או סתם כך מחמת ההרגל, חלק מן הילדים הקטנים נמשכים אל שערי בית הכנסת מפני טעם אחר, טעם מתוק-מתוק הממתין להם מבעד לעטיפת סוכריות הטופי. בשבת רגילה ממתינה להם הסוכריה באמתחתו של איש חביב, לרוב בא בימים, שכבר זכה בכמה קהילות לכינוי 'סבא טופי'. סוכריה הניתנת מידיו טעימה ומתוקה, מלווה בהכרת תודה ("אמרת 'תודה' לדוד"?) אך אין להשוות את טעמה לטעם המופלא של סוכריה שזוכים לה בחגיגת בר מצווה. בשבת בר מצווה הציפייה דרוכה. כל הילדים עומדים סביב לבימה, מכינים עצמם לרגע האמת, כשחתן בר המצווה ינגן את המילים האחרונות בברכות ההפטרה, הקהל יפצח בניגון, ומכל עבר יתעופפו סוכריות קטנטנות מתקתקות לקול מצהלות הילדים המחפשים. כמה אושר טמון במציאת כל סוכריה, כל כך מופלא לחפש עוד ועוד ולגלות לפתע סוכריה בודדה שמצאה לה מחבוא בחורים ובסדקים, ליטול אותה ביד קטנה לאחר שכבר נתייאשו ממנה הילדים הגדולים... כמה עונג יש ברכושו הראשון של הילד שבא לו בזיעת אפיו, וטעמה אינו כשל סתם סוכריה, שהרי מתקיים בה "יגיע כפיך כי תאכל אשריך וטוב לך". אם יפתח סבא טופי את ידו לרווחה ויציע לילד מלוא החופן סוכריות, לא תשווה מתנתו בעיני הילד לסוכריה אחת קטנה שהשכיל לתפוס בעמל ידיו. עוד זאת יש בה בסוכריית בר המצווה, שאין היא מחייבת את הילד להודות לאיש. מעולם לא נשאל תופס הסוכריות הקטן "האם אמרת 'תודה' לדודה?"...
לעתים אין המזל מאיר פנים. על אף המאמץ הרב לא זכה הילד למגעה הנעים של סוכריה. הקרב על המתוק-המתוק קשה, וידיהם של ילדים אחרים היתה על העליונה. על אף עמלו לא עלתה ברשתו ולו סוכריה אחת קטנה. בפחי נפש ישוב הילד למקומו, דמעה ראשונה כבר מבקשת לפלס דרכה מן העין אל לחייו, עד שלפתע מטח סוכריות נוסף מושלך, והפעם נוחת ממש לידו. בזריזות ייאספו הסוכריות, הדמעה תתחלף בפנים מאירות. בתום התפילה ייצא הילד שמח וטוב לב מבית הכנסת כששללו תחת ידו. 
שם, בחוץ, תמתין לו אחותו. לאחר ברכת 'שבת שלום' לבבית תיתן עיניו ברכושו ותשאל: "אולי אפשר סוכריה"? "לא", יענה הילד החס על ממונו. "למה לא"? שואלת אחותו. "זה שלי" יאמר לה, "זה שלי, אני תפסתי! תפסתי בעצמי!"
אלמלי היתה אחותו מבורכת במידות נעימות, אילו לא היתה חסה עליו, כבר היתה מטיחה בו את מחשבותיה. "אתה תפסת? אמת, אתה תפסת. אבל אני זרקתי. בתחילה זרקתי כך סתם בלי הבחנה, לכל עבר, סמכתי עליך כי תצליח לתפוס. אחר כך, כשכבר תמו הסוכריות ראיתי אותך. הבחנתי בך עומד שבור, עטוף בצער. לא היית שם לבד, סביבך הילדים מתגאים ברכושם, ואתה... כל כך ריחמתי עליך, לא יכולתי לראות בצערך. זכרתי מה אירע בשבת שעברה כשלא הצלחת. כולם צחקו עליך, על הידיים הריקות והלחיים הרטובות... נטלתי שקית נוספת של סוכריות, שקית שלא תכננתי להשליך את תוכנה, היו אלה הסוכריות שלי. לקחתי וזרקתי, כיוונתי היטב, היישר אליך. חששתי מעט שתציץ אל מאחורי הפרגוד, לא רציתי שתבחין כי אני היא המשליכה אליך לאחר שכולן כבר חדלו לזרוק. חששתי שתתבייש, אך אתה היית עסוק כל כך במרדף, לא ראית אותי וכל כך שמחת. ראיתי אני אותך וגם אני שמחתי... ידעתי שגם בלי הסוכריות שלי תוכל לקבל כמה מ'סבא טופי', אבל הטעם, אתה יודע, זה לא אותו דבר..."

הצצה אל מאחורי הפרגוד. איני יודע מי ייסד את המנהג של זריקת הסוכריות, אך זאת אני יודע, המנהג הזה דומה להפליא להנהגת ה' בעולם. יכול היה הקב"ה להמציא מזוננו בגלוי, לתת לנו צרכינו ישירות מידו הפתוחה, כך לא היה חשש שנתעלם ממציאותו אף לרגע קט. במדבר הנהיג אותנו ה' כך, והיינו כילדים נטולי אחריות, "כאשר ישא האומן את היונק". אילו היה עושה כן לאורך זמן, היינו כל העת אסירי תודה כלפיו. בורא עולם בחר אחרת, הוא לא רצה שנאבד את כוחנו מפני המתנה הגלויה, הוא לא רצה שנהיה 'אסירים', אסירי תודה. הוא החליט להסתתר מאחורי הפרגוד ולהעניק לנו משם כל העת מתן בסתר. כך נדמה לנו כאילו הכול תלוי בנו, ואנו נאלצים לעמול ולהתאמץ בעבור כל אשר לנו. אנו מגלים את עצמנו, מופיעים בעולם את כשרונותינו, וזוכים למתיקות המיוחדת שהעמל מעניק למזוננו. אכן, פח טמון לרגלינו. רבש"ע הטמין עצמו באופן כל כך פלאי עד שאנו שוכחים להציץ מאחורי הפרגוד. נדמה לנו כי באמת כוחנו ועוצם ידינו עשה לנו את החיל הזה. ולמען האמת... הוא משפיע עלינו מטובו בסתר, מכוון במדויק את מתנותיו באופן אישי כך שייפלו ליד נמען המתנה, ובכל זאת לא יבחין כי זוהי מתנה...
לנו נותרה משימה לא פשוטה. מחד ליטול את כל האחריות על כתפינו, להשתדל, להתאמץ, לא לפספס אף סוכריה ומאידך להתמלא בהכרת טובה כלפי היד העלומה שבלעדיה לא היה לנו הכוח להשיג את השפע המופלא. הכרה המזהה כי כל ממתק הוא 'סוכר- י'ה'.