הרב ליאור אנגלמן
חוצפה 
חנוכה הוא סיפורה של החוצפה. החוצפה היא חוסר הנכונות של אדם להכיר בחולשותיו, לדעת את מקומו, והתרסה מצידו כלפי מי שלמעלה ממנו. החצוף גדול בעיני עצמו ומושא חוצפתו קטן בעיניו אפילו יהא גדול ממנו באמת עשרת מונים. בחנוכה מתעמתים שני סוגים של חוצפה זה מול זה, החוצפה היוונית אל מול החוצפה הישראלית, עזות שפלה אל מול עזות דקדושה. 
מלכות יוון נמשלה לנמר, "נמר שוקד על עריהם- זו יון" (ויקרא רבה יג), הנמר הוא סמל העזות - "עז כנמר". קרב פנים אל פנים נערך בתקופת המקבים בין החוצפה שעליה נאמר "עז פנים לגיהנום" לבין החוצפה שעליה נאמר "הוי עז כנמר לעשות רצון אביך שבשמים".
החוצפה היוונית מגדילה את האדם מעבר לממדיו האמיתיים, היא מעניקה לשכלו ולהבנתו בלעדיות בהבנת העולם ובהדרכת האדם. בכפירתה בבורא עולם היא מבקשת לשחרר את האדם מכבלי האמונה במה שלמעלה ממנו ולהגדיל את כוחו. על ידי הכחשת מציאותו של ריבון העולם או על ידי הפיכתו של אלוקים לפסל, מבקשת החוכמה היוונית להכתיר את האדם כבעל הכוח החי הגדול עלי אדמות, כשולט וכריבון. 
למעשה, החוצפה כלפי מעלה מבטלת כליל את מעלתו של האדם. בהיות העולם חסר משמעות, בהיעדר נשמה אלוקית מן האדם, הרי הופך כל אחד מאיתנו לנקודה זעירה וחסרת ערך המתרוצצת בחוסר פשר ביקום אין-סופי. החוצפה שביקשה לבטל את מציאות ה' היא היא המבטלת למעשה את ערכו של האדם. האדם נעשה קטן וזעיר, ומעשיו עלי אדמות שווים כקליפת השום. "חביב אדם שנברא בצלם" ועם הפיכת אלוקים עצמו לצלם, לפסל, ניטלת מן האדם חביבותו.
אל מול החוצפה הזו עומדת החוצפה הישראלית המוכנה אף היא להעיז כנמר ולראות עצמה גדולה מכפי כוחה, וכל זאת על מנת לעשות רצון אביה שבשמים.
אל מול החוצפה היוונית המבקשת לטמא את העולם ולהפכו לאנושי וקטן, עומדת חוצפתו של הפך הקטן שלמראית עין אין בכוחו להאיר אלא למשך יממה אחת, אך הוא מעיז ומעיז, מאמין שיש בו הרבה מעבר לנראה לעין, ומתברר כי חוצפתו עומדת לו בעת הצורך. אל מול החוצפה היוונית הגוזרת לחלל כלה ביום חופתה, עומדת החוצפה היהודית, תרתי משמע, המסוגלת לשסף ראשו של ההגמון. הכד הקטן, כמו מספר הלוחמים הזעום של החשמונאים אל מול מערכת המלחמה המשוכללת של יוון, מסמל את החוצפה הישראלית. החשמונאים הם אות ומופת לאנשים המעיזים לחשוב בגדול, לחלום חלומות בשמי שמים ולא להיאחז במחשבה הריאלית נטולת המעוף.
דווקא האמונה הגדולה בה' מגלה כי האדם הוא גדול באמת, שהרי ה' הפקידו על העולם ונטע בו נשמה אין-סופית שהיא מן העליונים. דווקא האמונה הזו פותחת פתח לפני החוצפה הכי תמימה והכי מתוקה, חוצפת האמונה.
חנוכה הוא הסיפור הגדול על הכד הקטן שמסתבר שכלל איננו קטן, של ה"נר לי דקיק", שבהתמדתו להאיר מתגלה כאבוקה גדולה. זהו הסיפור על האור הניצב בפתחו של כל בית יהודי, זהו הסיפור של האיש הקטן שבחיבור אמיתי אל בוראו נעשה גדול מאד. זהו סיפור החוצפה הכי טובה שיש, חוצפת הגבורה היהודית.
"בעקבתא דמשיחא חוצפה יסגא", ואולי מדובר בחוצפה מן הסוג הזה שלמדנו מן המקבים - החוצפה להאמין בגדול, לחלום בגדול, לראות את העולם בעיניים של אמונה, לדעת כי אנחנו גדולים למעלה מן העולה על דעתנו, ולהיעשות עזים כנמרים לעשות רצון אבינו שבשמים.