הרב ליאור אנגלמן
אח ורֵע.
לפני שלוש שנים. 
כפר מימון. רבבות בני אדם עזבו את שגרת יומם ושמו פניהם דרומה. משפחות ויחידים, מנער ועד זקן, אנשים, נשים וטף, ביקשו להפר את רוע הגזרה. מפגן גדול של עוצמה וערכיות, של אכפתיות גדולה שהפכה נדירה מדי בשגרת החיים הישראלית. ניתן היה להתווכח על מטרת ההתכנסות בכפר מימון, אך לא ניתן היה להישאר אדישים נוכח העוצמה הגדולה. רבים אחרים כבר עזבו את בתיהם חודשים קודם לכן, והצטרפו למגורים בתנאים בלתי אפשריים עם אחיהם, תושבי גוש קטיף, אשר חרב העקירה מונחת על צווארם.
שם, בכפר מימון, קלטו אוזניי, יותר מפעם אחת, את משפט ההתפעלות הבא: "איזה ציבור נפלא! ציבור שאין לו אח ורֵע במדינת ישראל!" אי אפשר היה שלא להזדהות עם הדברים, לא ניתן היה להתכחש לאושר של השתייכות לציבור המופלא הזה. אבל בד בבד עם השמחה על הזכות להימנות על ציבור שכזה, לא יכולתי להימנע מן ההרגשה שבמשפט הזה כמוס גם סוד מפלתנו.
"ציבור שאין לו אח ורע"- זו לא רק מחמאה. טוב היה באותם הימים אילו היינו מוצאים אח ורע בחברה הישראלית, אילו קהלים אחרים היו חשים ערבות גדולה עימנו, הזדהות עם הרעיונות שלנו. ציבור שאין לו אח ורע יכול לטפוח לעצמו על השכם מפני מעלותיו, אך נגזר עליו לטפוח לבדו. בלי אח ורע הבדידות היא גדולה, בלי אח ורע, אחים יקרים, לא הצלחנו למנוע את חורבן היישובים. כשאין לנו אח ורע ראוי לשאול, מדוע אנשים אחרים אינם כאן? אולי צבורים אחרים, שהיו צריכים להיות בני ברית טבעיים, אינם עמנו מפני שהם חשים שגם אנחנו איננו אחים ורעים למצוקות שלהם? אולי גם הם חשים בלא אח ורע? 
היישובים שבנינו הושתתו על קהילתיות נפלאה ובעיקר על אמונה שהלכה והתבררה. בתוך החממות שלנו נעשו דברים מעוררי השתאות, אבל ביום שבו נאלצנו לצאת מן החממה ולבקש סיוע לבל יפלו החממות התברר שקר מחוץ לחממה, קר מאד! נדמה לי שלמדנו בדרך לא נעימה כי חממה צריכה לשאוף לטפח בקרבה יותר מזן אחד של פרי האדמה, צריך לפתוח את שערי החממה!
רבים השתמשו מאז חורבן הגוש בביטוי 'להתנחל בלבבות'. נדמה לי שהיעד הזה צריך ביאור. אם הכוונה לגרום לכך שדעותינו ימצאו אחיזה בליבותיהם של יושבי ישראל הקטנה, אזי התמונה איננה שלמה. אם הכוונה כי בראש ובראשונה ניתן לאחינו להתנחל בלבבנו, נתחבר אליהם חיבור של אמת, לא מפני יעדים פוליטיים ואפילו לא מפני יעדים תורניים, כך סתם מפני שהם אחינו, חיבור אמיתי שכזה יביא עמו עם הזמן גם התנחלות בליבותיהם.

לפני כשלושת אלפים שנה.
בימים הנוראים ההם, ימי פילגש בגבעה, נשפכו דמים רבים על ידי אחים והתגלה שבט בנימין במערומיו המוסריים. מה הביא לשבר העצום הזה? באופן מוחלט תולה המדרש את האחריות על ההנהגה הרוחנית: 
"ושמא תאמר, אותן שבעים אלף שנהרגו בגבעת בנימין מפני מה נהרגו? 
לפי שהיה להם לסנהדרין גדולה שהניח משה ויהושע ופנחס בן אלעזר עימהם, היה להם לילך ולקשור חבלים של ברזל במותניהם ולהגביה בגדיהם למעלה מארכובותיהן, ויחזרו בכל עיירות ישראל - יום אחד ללכיש, יום אחד לבית אל, יום אחד לחברון, יום אחד לירושלים, וכן בכל מקומות ישראל, וילמדו את ישראל דרך ארץ בשנה ובשתים ובשלוש עד שיתיישבו ישראל בארצם, כדי שיתגדל ויתקדש שמו של הקב"ה בעולמות כולן שברא מסוף העולם ועד סופו. 
והם לא עשו כן, אלא כשנכנסו לארצם כל אחד ואחד מהם נכנס לכרמו וליינו ולשדהו ואומרים 'שלום עליך נפשי', כדי שלא להרבות עליהן את הטורח..." (תנא דבי אליהו יא)
בפירוש מאורי האש על המדרש כתב כי בוודאי אין לומר שאנשי הסנהדרין דאגו לרווחתם החומרית במקום ללמד את ישראל, אלא שאמרו 'שלום עלייך נפשי', כלומר דאגו להשלים נפשם בתורה, וכך לא נמצאו האנשים שידאגו לרוחם של שאר יישובי ישראל.
פלא איך שגלגל מסתובב בעולם. המקומות הצמאים לתורה שהזכיר המדרש, חברון ובית אל, הפכו ברבות הימים למקומות שוקקי תורה, ואליהם מופנית הקריאה הגדולה היום לקשור חבלים של ברזל על מותניהם, לצאת לדרך ולהעניק מאוצרותיהם לאחרים. 

היום.
בניגוד לתחזיות של כמה רואי שחורות לפיהן יקרסו היישובים לאחר חורבן הגוש, עומדים יישובי יהודה ושומרון בתפארתם. בתנאים לא תנאים מוסיף עוד כביש להיסלל ובית נוסף להיבנות. הרוח איתנה והאמונה בזכות ההתיישבות להתקיים לא נסדקה. ובכל זאת, מחלחלת תחושה של הקטנת צפיות, תפילה לשמירת הקיים. "אילו לא תתממש תוכנית ההתכנסות - דיינו".
ובכן, לא דיינו! אסור לגנוז חלומות! חייבים לחלום ולצעוד בעקבות הגשמתו של החלום. החלום בעיניי עובר דרך הקמת שכונה נוספת וגאולת גבעה חדשה, אך אינו נשלם בזה. החלום השלם עובר דרך חיבור כן ואמיתי עם חלקים נרחבים באומה שמעולם לא טעמו טעמה של חברה בעלת אמונה. החלום עובר דרך קשר אמיץ עימם שאינו מתנשא ואינו מתגאה. קשר בו נלמד מאחינו את אשר חסרים אנחנו ונעניק להם את אשר התברכנו בו.
החלום הוא כי תימלא הארץ דעה את ה', החלום הוא אחוות אמת גדולה!