הרב ליאור אנגלמן
עקשנות.
התכונה היהודית. 
מהי התכונה היהודית היסודית שאפיינה את אבותינו? מה אפשר לאברהם, יצחק ויעקב לבנות אמונה ברבש"ע בעולם השטוף באלילות? מהי התכונה המאפשרת לאדם כאברהם להניח מאחוריו משפחה ומולדת ולצאת למסע שאין לו סוף? מהי התכונה שאפיינה אותם ומצויה גם בנו, בבניהם המשתייכים לעם ישראל? עקשנות!
אבותינו עמדו אל מול עולם שלם שחשב באופן שונה מהם בתכלית, עולם שלעג ובז לאמונתם, ולא נשברו. עמדו כסלע איתן שאינו נרתע מן המים הזדונים המבקשים לשוטפו, על כן נקראו איתנים (עי' ראש השנה יא, א).   
"והאבות נקראו 'איתנים', שמעתי פירושו עקשנים! פירוש: שהיה להם תוקף החשק בוער כאש שלא ישקוט וינוח עד שיגיע למילויו. אברהם אבינו ע"ה - במידת האהבה, עד שהגיע לתכלית אהבת ה' שהוא בהרחקת כל אהבות זולתו. עד שהוליד יצחק שהוא היה תוקף החשק ליראת ה' שנאת רע וכל מיני אהבות זרות וחמדות עולם הזה היו מרוחקים אצלו בתכלית. עד שהוליד יעקב אבינו ע"ה שהיה לו תוקף החשק לשניהם אהבת השם יתברך ושנאת רע" (צדקת הצדיק רמח). 
אבותינו הכירו בהכרה ברורה כי העולם הנראה לעיניים כעולם מפוזר ומפורד, מלא סתירות ומושפע מכוחות שונים, אליליים, אינו אלא יציר כפיו של רבש"ע. הם ידעו כי מבעד לפרגוד בורא העולם מנהל את עולמו אף בעיתות צרה וצוקה. הם לא היו נתונים כלל להשפעת הרוחות הנושבות סביבתם - הם היו איתנים! עקשנים! כהגדרת ר' צדוק הכהן מלובלין, בערה בהם אש שלא נתנה מנוח לנפשם עד אשר ימלאו את חשקם בעבודת ה'.  
הם, ובעקבותיהם אנחנו, נתבעים להיאחז באמונה היהודית בעקשנות, חרף גלויות וייסורים, מלחמות ומאבקים, ולהרים את נס האמונה בעולם שמקורו בבורא יתברך, ואחריתו גאולה שלמה ושלום עולמים. עם ישראל שהתגלה לעתים כעם קשה עורף, נתבע ליטול את העקשנות הזו על מנת להאיר עולם באורה של אמונה. לא היינו יכולים לעשות כן אלמלא ירשנו את האיתנות הזו משלושת האבות.

לבד. 
הציווי הראשון שנצטווה אברהם אבינו מורה על בניית דבקות במשימה בלא תנאי ובלא תלות בדעת החברה: "ויאמר ה' אל אברם לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך..." בציווי הזה, לך לך, רואה הרש"ר הירש את המקור לעקשנות היהודית לאורך כל הדורות: "לך לעצמך בבדידות! הווה אומר לך לעצמך, בדרך שלך. לך בדרך שתבודד אותך מארצך וממולדתך ומבית אביך, מכל הקשרים שהיו לך עד כה ... זו הכרה שנדרש מאברם כנקודת מוצא לייעודו וייעוד עמו... איך יכולנו להתקיים ואיך נוכל להתקיים אלמלא ירשנו מאברם אבינו את אומץ לב להיות במיעוט". 
אמונתו של אברהם צומחת על רקע דור הפלגה, דור שחשש מאד מן האדם הבודד, החושב בדרך עצמאית, דור שעשה כל מאמץ לאחד את כולם סביב חשיבה אחת. דור, שעל פי פירוש הנצי"ב ביקש להשליך את אברהם אבינו לכבשן האש מחמת מחשבותיו. דווקא בדור הזה צומחת העקשנות החיובית שאיננה חוששת. ראש וראשון לעקשנים היה אברהם אבינו: "ואברהם אבינו ע"ה בייחוד נקרא איתן בתהלים (פ"ט א' וכמו שאמרו בבבא בתרא ט"ו.) כי תוקף החשק הוא באהבה כמו שרואים באהבות זרות, וכן מצד הטוב באהבת השם יתברך והוא המתחיל כי בזה התחלת החשק" (צדקת הצדיק רמח).
עקשנותו של אברהם לא הייתה צריכה לעמוד במבחן רק אל מול הרוב, היא הייתה צריכה למצוא כוחות אל מול עשרה ניסיונות. אל מול ציווי לעלות לארץ, הנתקל ברעב בארץ, ואין מדובר ברעב אזורי כי אם ברעב הנועד להעמיד במבחן את חוסנו של אברהם: "באותה הארץ לבדה. לנסותו אם יהרהר אחר דבריו של הקב"ה שאמר לו ללכת אל ארץ כנען ועכשיו משיאו לצאת ממנה" (רש"י בראשית יב, י). הכול כמו עומד בניגוד לטובתו של אברהם - הוא אינו זוכה להעמיד צאצאים, וכשנולד יצחק הוא מצטווה להקריבו. הוא אינו זוכה אפילו לחלקת קבר עבור אשתו למרות הבטחת הארץ, והוא מתבשר על שעבוד נוראי הצפוי לבניו. ובכל זאת - אברהם אבינו איתן, ובאיתנותו נותן את האות ללידת עם ישראל, עם איתן, עם עקשן באמונתו, עם הנצח!