הרב ליאור אנגלמן
אבדת אביו/ סיפור.

מעשה זה סח לי אדם אחד שהיה זקן הן על דרך הפשט, הן על דרך הדרש. זקן כפשוטו היה מחמת שנים רבות שעשה בזה העולם, וזקן כמדרשו היה מחמת תורה שעמל בה ונעשתה כשלו, עד שכל המביט בו מורה באצבעו ומכריז עליו: 'זה קנה חכמה'.
שעה שגלל בפניי קורות המעשה, היו קמטיו מעמיקים ועיניו מצטמצמות וניכר עליו כי כל תיבה ותיבה היוצאת מפיו נעשית כסכין חדה העוברת על בשרו, ואף שכל גופו נעשה חידודין חידודין, היה מספר המעשה מתחילה ועד סוף בלא שיפסיק ולבסוף היה מפטיר: "אילו נזדמן לי בהיותי בגילך ישיש זקן כמותי, שהיה סח לי כל אשר סחתי לך עתה, אולי לא היית רואה בצערי". זקן זה שכני היה, ופעמים רבות היה נקרה בדרכי, וכל אימת שנזדמנתי לדל"ת אמותיו היה שב ומספר באותו מעשה ומעולם לא הלך לדרכו קודם שהפטיר: "אילו נזדמן לי בהיותי בגילך ישיש זקן כמותי..." והיה מביט לרקיע לא כמי שבא בטרוניה עם מסובב הסיבות על שלא זימן לו בצעירותו זקן כמותו, אלא כמי שתר בעיניו אחר אביו על מנת לשאול: "התמחל? מצטער אני".
כשהיה מטה כך ראשו כלפי שמיא, נתחלף לי מבטו במבט של בחור בן עשרים נזוף על ידי אביו ורבו ופניו מלאי חרטה והרהורים. כך היה מנהגו, אחר שהיה נפטר ממני לשלום, היה פוסע שלושה צעדים, עומד על מקומו ומסב מבטו אליי בשנית ומצווה: "ואתה, נערי, אל תחזיק טובה לעצמך. כל שאמרתי לך, לך ואמור לאחרים", ולא היה ממשיך בהילוכו עד ששיקע עיניו עמוק בתוך עיניי לידע אם אעשה כדבריו או שמא  דרך נימוס הנהנתי ראשי.

"בן גילך הייתי באותם ימים", פתח ואמר, "ובן יחיד הייתי להוריי. אבא איש מלאכה היה, בשדה היה עמלו ואין לו יד ורגל בתורה, לבד מעט מקרא שקרא ופרפראות לפרשת שבוע שהיה דולה מספרים שיועדו לבעלי בתים. עד שלא באתי בשערי הישיבה לא הרגשתי בדלותו בתורה והיה אבא שלימדני מעט תורה דומה עליי כמי שלמד בעצמו מפי הגבורה, משבאתי בשעריה, עולם חדש נגלה לי. תורה זו שהכרתי בשולחן השבת של אבא נעשתה חיוורת ותחתיה עלתה תורה שהוארה מאורו של בית המדרש. הרגשתי בעצמי כמי ששכן במערה חשוכה המסתפקת מאורו של נר זעיר והיה בטוח בלבו כי כך היא צורתו של האור, עד שפעם אחת נתגלגל לפתחה של מערה, נשטפו עיניו בשמש המבהיקה והתחיל בז לחשכת המערה. כך אירע לי ממש עת הטיתי אוזניי לשמע תורתו של ראש הישיבה, רבי מאיר, שפניו מאירים ועיניו מאירות ותורתו אורה גדולה, ואילו חפץ בכך היה בכוחו להאיר עולם כולו בתורתו וכבר לא היו הבריות צריכות לשמש שתאיר להם, אלא שלא עשה כן מפני שלא רצה להשבית החמה ממלאכה שנקבעה לה בששת ימי בראשית. ואני", הוסיף אותו זקן ומבטו מחשיך, "כיון שפגעתי באורה של השמש מה צורך היה לי באורו של הנר, הלוא כבר דרשו רבותינו במדרש תהילים 'שרגא בטהרא מאי מהני', מה צורך יש בו, בנר המאיר בצהריים".
כאן היה הזקן מפסיק קמעא, כמי שמבקש לידע אם ראויות הן האוזניים שישתפן בצרת נפשו, ואף שכבר שיתף אותן בצרתו לפנים, שמא בזו הפעם אינן ראויות. משהרגיש בי שלבי עמו היה ממשיך, ומעט מעט היה מנמיך קולו שמא ישמע אביו ויבוש: "כל כמה שהתקרבתי אצל רבי מאיר כך נתגדלה הערצתו בלבי, וכל כמה שדבקה נפשי בתורתו כך נזדלזל בעיניי נרו של אבא. תורה חדשה ומפוארת דחקה רגליה של תורה עלובה בה הורגלתי, ומשנפתח הפתח לקראתה נסתם הגולל על פרפראות של בית אבא. 
עת ישבתי בשבת סמוך על שולחנו של אבי, היה שב הוא על דבריו הישנים, ואני הייתי יושב לפניו כחמור הרובץ תחת משא לא לו ומייחל לשוב אל אבוס בעליו. דברים שיצאו מפי אבא לא באו באוזניי, תחת זאת הייתי מהרהר כמה קטן הוא אבא, כמה גדול הוא רבי, ומהנהן הייתי לדבריו של אבא מפני הכבוד ומפני השלום, אלא שאמא ואבא הרגישו מה שבלבי, שפעמים עקימת פנים מסגירה את המתרחש בחדרים הפנימיים ופעמים אין השפתיים ממלאות תפקידן כיאות וחומקת הלשון מהן ומלשינה על הלב הסורר.
"פעם אחת נתגלגל הדבר ונתארח רבי מאיר, ראש הישיבה, במקומנו. בדחילו ורחימו ניגש אליו אבא והזמינו לסעוד עמנו בסעודה של ערב שבת. רבי מאיר שענוותן היה ואינו מקפיד עם מי יסב, נענה לו. את ענייני הסעודה נניח", אמר הזקן, "שלא באים מטעמי השבת אלא בשביל שייפתח הלב לדברי תורה. אבא אמר לר' מאיר: 'ידרוש מר', והרב השיבו: 'לא, כי אלא בעל הבית יפתח תחילה'. פתח אבא את פיו והראה לפני רבי מאיר את דלותו, אני כבשתי פניי בקרקע מחמת הבושה, אמא כבשה פניה בפניי מחמת הכעס ורבי מאיר נשא עיניו אל אבא ועל כל דבר שיצא מפיו של אבא היה הוא מוציא מפיו קולות של התפעלות.
אחר כך אמר לי ר' מאיר: 'אמור אתה דבר מה'. כיון שבאותו הפרק עסקנו בבבא מציעא התחלתי חורז המשנה: "אבדת אביו ואבדת רבו - של רבו קודמת, שאביו הביאו לעולם הזה ורבו שלמדו חכמה מביאו לחיי העולם הבא", והיה אבא כובש פניו בקרקע מחמת הבושה והייתה אמא כובשת פניה באבא מחמת הרחמים והיה רבי מאיר כובש פניו בי, וכמדומני שבאותה שעה נגזרה הגזירה".

גזירה זו, כך ידעתי, אינה מתפרשת בפה. תמונה בלויה היה מוציא הזקן מכיסו, תמונת אדם צעיר. לא בנקל הבחנתי כי תווי פניו דומים לפניו של הישיש. פניו בלבד היו דומים, ששערו מגודל היה ומושלך לכל עבר, וגופו מעוטר קעקועים, ואין אדם יכול לעמוד על מספר העגילים שעטרו את בשרו, עד שנדמה כי כל גופו נקבים נקבים ופניו חלולים חלולים. "בני יחידי", לחש הזקן. 
כך היינו עומדים בצוותא, מתעטפים בשתיקה. והיה הזקן מביט בבנו בפנים שפופות ואחר הביט בי כמבקש תנחומים ליגונו, לבסוף היה מורה הזקן באצבעו אל הכיתוב שבתחתית התמונה. בכתב זעיר שכולו רעדה, באותיות שבורות שכולן זעקה, נכתב: "אבדת אביו" ונתפרשה הגזירה.