הרב ליאור אנגלמן
ואתה חסת על הקיקיון...

בתום מסע ארוך בו מבקש יונה לברוח משליחותו, מסתיים ספר יונה בקל וחומר אותו יוצר ריבונו של עולם על מנת להוכיח את יונה על טעותו - "ויאמר ה': אתה חסת על הקיקיון אשר לא עמלת בו ולא גידלתו, שבן לילה היה ובן לילה אבד, ואני לא אחוס על נינוה העיר הגדולה אשר יש בה הרבה משתים עשרה רִבּוֹ אדם אשר לא ידע בין ימינו לשמאלו, ובהמה רבה?!" (יונה ד, יא).
אנחנו מסיימים את הספר בתחושה כי המסר לא לגמרי מובן לנו. איזה מן קל וחומר הוא זה, וכי יש להשוות בין הקיקיון לבין אנשי נינוה? וכי על הקיקיון חס יונה, והלוא אינו חס אלא על חייו שלו. הקיקיון אינו מעניין את יונה כלל ועיקר, הוא אינו אלא מכשיר טכני להגנת ראשו של יונה מן השמש הקופחת. לא הקיקיון זוכה לרחמיו של יונה כי אם חייו של יונה העומדים בסכנה הם מושא רחמיו, וחייו של נביא ה' ודאי יקרים וחשובים יותר מכל אנשי העיר הגדולה, החוטאים והפושעים.
מסתבר לומר שמיחסו של יונה אל הקיקיון נוכל ללמוד על רחמיו של הקב"ה על אנשי נינוה. יונה שכבר היה נכון לוותר על חייו בשל שליחותו לנינוה, שמתוך ייאושו מחייו נרדם בספינה המטורפת בין גלי הים הסוער, מוצא עצמו נתון במעי הדג. שם הוא שב לחפוץ בחייו ומתפלל אל ה'. הוא מוצא בחייו טעם מחודש.
חייו יקרים בעיניו עד אשר סולח ה' לאנשי נינוה, הצעד שממנו חשש יונה ובגללו ברח מן השליחות בראשונה. הוא מכריז: "ועתה ה' קח נא את נפשי ממני כי טוב מותי מחיי". זוהי הכרזה הנובעת מתפיסת עולמו, מהכרתו ומתחושתו העמוקה, הוא שב להרגיש כפי שהרגיש בשעת ירידתו אל ירכתי האוניה וכפי שחש כשביקש מאנשי האוניה להשליכו אל קצו במצולות הים.
כפי שאירע לו במעי הדגה, כך קורה לו שוב בישיבתו מקדם לעיר - בניגוד להכרתו הגלויה החותרת אל מותו, בניגוד להצהרה "טוב מותי מחיי", משהו נסתר ועמוק זועק צימאון לחיים. האיש שמייחל בגלוי למותו שמח שמחה גדולה על הקיקיון. אהבת חייו גוברת על כל החשבונות הערכיים האחרים, והקיקיון הופך סמל של המשך נשמת אפו עלי אדמות. הוא אוהב את הקיקיון המונע ממנו את מימוש הצהרתו בדבר הגעגוע למוות, מפני שבקרבו מפעפעת תשוקת חיים והקיקיון הוא המאפשר לתשוקה הזו להופיע. 
בשעה שיונה מתוודע לתעצומות החיים שלו עצמו, חיים שאינם אלא גילוי חלק אלוה ממעל שנפל בחלקו, הוא מגלה את הערך של כל אשר יאפשר לחייו להמשיך. בכללם צמח הקיקיון, שאינו מזין את האדם ואכילתו מסוכנת, ובכל זאת הופך להיות סַפּק החיים של יונה החפץ בחיים.
לאור דבקותו של יונה בקיקיון המעניק לו חיים, יובנו ביתר שאת רחמי ה' כלפי אנשי נינוה. אמת "חייו וקיומו" של ריבונו של עולם אינה תלויה באיש, ובכל זאת, הופעתו של ריבונו של עולם בזה העולם נעשית דרך הבריות שברא. חיסולה של נינוה הוא ויתור על הופעת כבוד ה' דרך אנשי העיר הגדולה נינוה. כפי שיונה אינו מוותר על קיומו בזה העולם, כך ואף יותר אין הקב"ה נכון להתייאש מחלק כה נכבד באוכלוסיית עולמו שאכזב, מפני שאף הם גילוי שלו בעולם. 
דברים ברוח זו אנו למדים מדברי הרד"ק: 
"ואף על פי שלא חס על הקיקיון אלא מפני צערו, כן האל יתברך חס על נינוה מפני כבודו, כי הנבראים הם כבודו כמו שכתוב 'מלא כל הארץ כבודו' וכל שכן מין האדם כמו שכתוב 'ולכבודי בראתיו'. ואף על פי שפירשנו זה על ישראל, מכל מקום על מין האדם מדבר כמו שאמר יצרתיו אף עשיתיו אלא לפי שישראל מכירים בכבוד האל יותר משאר מין האדם זולתי החכמים שבהם אמר הפסוק על ישראל".

יום הכיפורים עומד בפתחנו. יום שבו רוח של סליחה, מחילה וכפרה מנשבת בעולם. יום שבו מתחדש האמון שבין רבש"ע לבין הבריות אשר בעולמו. יום שבו גדל כבוד ה' מפני הטוב שמנצח בעולמו.