הרב ליאור אנגלמן
"כאחד הריקים"- תורת הריקוד.

ריקוד של למדנים.
"וְדָוִד מְכַרְכֵּר בְּכָל עֹז לִפְנֵי ה' וְדָוִד חָגוּר אֵפוֹד בָּד. וְדָוִד וְכָל בֵּית יִשְׂרָאֵל מַעֲלִים אֶת אֲרוֹן ה' בִּתְרוּעָה וּבְקוֹל שׁוֹפָר. וְהָיָה אֲרוֹן ה’ בָּא עִיר דָּוִד וּמִיכַל בַּת שָׁאוּל נִשְׁקְפָה בְּעַד הַחַלּוֹן וַתֵּרֶא אֶת הַמֶּלֶךְ דָּוִד מְפַזֵּז וּמְכַרְכֵּר לִפְנֵי ה’ וַתִּבֶז לוֹ בְּלִבָּהּ... וַיָּשָׁב דָּוִד לְבָרֵךְ אֶת בֵּיתוֹ וַתֵּצֵא מִיכַל בַּת שָׁאוּל לִקְרַאת דָּוִד וַתֹּאמֶר מַה נִּכְבַּד הַיּוֹם מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר נִגְלָה הַיּוֹם לְעֵינֵי אַמְהוֹת עֲבָדָיו כְּהִגָּלוֹת נִגְלוֹת אַחַד הָרֵקִים. וַיֹּאמֶר דָּוִד אֶל מִיכַל לִפְנֵי ה’ אֲשֶׁר בָּחַר בִּי מֵאָבִיךְ וּמִכָּל בֵּיתוֹ לְצַוֹּת אֹתִי נָגִיד עַל עַם ה’ עַל יִשְׂרָאֵל וְשִׂחַקְתִּי לִפְנֵי ה’. וּנְקַלֹּתִי עוֹד מִזֹּאת וְהָיִיתִי שָׁפָל בְּעֵינָי וְעִם הָאֲמָהוֹת אֲשֶׁר אָמַרְתְּ עִמָּם אִכָּבֵדָה. (שמואל ב, ו).
אם לא שויתי ודוממתי נפשי כגמול עלי אמו כשם שהתינוק הזה אינו מתבייש להתגלות לפני אמו כך שויתי נפשי לפניך שלא נתביישתי להתבזות לפניך (במדבר רבה ד, כ).

פעמיים בשנה אנו חוגגים את הקשר המיוחד שלנו עם התורה, בשבועות ובשמחת תורה. החגיגות הללו שונות זו מזו תכלית השינוי. בשבועות אנו חוגגים בלימוד ואילו בשמחת תורה - בריקוד. את עצם העובדה שקיבלנו תורה אנו בוחרים לחגוג בהדָרת שינה מעינינו, ואנו מביאים בכך לידי ביטוי את הכיסופים העזים להתחיל לינוק מתוכה חיים חדשים. בשמיני עצרת, עם סיומה של שנת לימוד, אנו פוצחים בריקוד. איננו לומדים ביום הזה, איננו עורכים "חזרות" על לימודנו, אנו פשוט יוצאים במחול.
שבועות, החג המציין את היציאה לדרך, נעים במיוחד ליושבי בית המדרש. הם, החובשים בקביעות את ספסלי בית המדרש, אינם מתקשים לצלול בים התורה אפילו באישון ליל. דווקא שמחת תורה, שהיה אמור להיות החג שלהם, החג המסכם עמל רוחני של שנה, מתברר כאתגר לא פשוט. אילו היה נחגג שמיני עצרת בשיעורים מופלאים והתעמקות בסוגיות סבוכות מתוק היה החג, אלא שחכמינו תיקנו לפשוט ידיים ורגליים, לפזז ולכרכר, לשיר ולזמר... 
קשה ללומדי התורה לרקוד. התורה נלמדת ביישוב הדעת ובכובד ראש, בונה באדם חדות של מחשבה ותחושת אחריות כבדה. בית המדרש איננו חוג למחול, הוא עוסק בבניינו של עולם ואינו נותן מקום לפיזוזים וכרכורים. בית המדרש מפתח את כבודו של האדם, "כבוד חכמים ינחלו", וריקוד אינו הולם בדרך כלל את גינוני הכבוד הראויים. תוך כדי הריקוד אין לבושו של האדם מוקפד כל כך, הוא פוצח בתנועות היכולות להעלות גיחוך, והריקוד לכאורה שייך דווקא לבני אדם פשוטים. קשה לעמלים בתורה לרקוד מפני שהריקוד הוא פרץ של רגשות שמחה, והלימוד לעתים בונה את השכל על חשבון כוחות הרגש... נעים היה לחגוג בניתוח 'קצות' מאשר לקפץ על קצות האצבעות.

הריקוד כמבחן.
בסוף כל לימוד, כך מקובל בכל בית ספר, יש מבחן. סוף סוף כדאי לבחון מה הוטמע במהלך שנת לימוד. אילו הייתה התורה אוסף של ידיעות שכליות, ראוי היה לערוך מבחן ידע, אלא שתורתנו היא תורת חיים. הריקוד הגדול של שמיני עצרת אינו רק חגיגה, הוא גם מראה אדירה שמציב כל בן תורה אל מול שנה של לימוד, מראה שנועדה לגלות לו מהו התוכן של התורה לה זכה. 
אמת, אפשר להיפגש עם התורה בממדי השכל בלבד. ניתן לקנות תורה קרה ומחושבת, מדויקת ומוקפדת, אך עם זאת גם קפואה ועוצרת. תורה החוסמת את מרחבי הרגש, המבטלת את הכוחות שאינם שכליים. תורה היודעת להסביר ולבאר, להקשות ולתרץ, אך אינה יודעת לחיות ולהבעיר, אינה נוגעת ברבדים העמוקים של החיים. אנו עלולים להיות לומדי תורה היודעים להעביר שיעורים נפלאים על שמחה, ומשכילים להסביר בטוב טעם ודעת מהו מקומו של הלב בעבודת ה', אך תורתנו אינה יודעת לרקוד. איננו מסוגלים לצאת במחול כי כוחותינו הטבעיים והפשוטים פרחו באבק הפלפולים. הריקוד החי והשמח מספר על קשר חי עם התורה העובר דרך כל כוחות הנפש.
אמת, כבוד חכמים ינחלו, ותלמיד חכם חייב לקבל את העובדה שמכבדים אותו בשל כבוד התורה, אלא שלפעמים מיטשטש ההבדל בין כבוד התורה לכבוד הלומד. לפעמים הופכים גינוני הכבוד לדרך חיים ואינם נשארים רק בגדר הכרח שעל החכם לשאת בעל כורחו. נקודת המבחן בשאלת הכבוד מתלבנת כאשר כבוד התורה 'מתנגש' עם הכבוד האישי של לומד התורה. שם, במחולות של שמחת התורה מתברר מצבו של הנפגש עם התורה. אם כל לימודו היה לפני ה' ולכבוד ה', יקל עליו לצאת במחול לשם ה'. כך בדיוק אמר דוד למיכל - אל תתמהי על הפער הבלתי נסבל שבין כבודי כמלך לזילותי בעת הריקוד- "לפני ה'" אני רוקד, שכל כבודי מחמת כבודו. הריקוד הפשוט של שמחת תורה, שמחמתו לעתים נגלה האדם שלא בכבודו הרגיל - הוא הכבוד האמיתי, הוא מגלה על אדם שלא החליף מפני גדולתו בתורה בין כבודו לכבוד שמים. 
אמת, ריקוד שייך לעולמם של הילדים, עולם הצחוק והמשחק. דויד המלך מסוגל לקלף את כל קליפות הכבוד, את הבגרות החונקת, ולפזז כילד: "ושחקתי לפני ה'"- "כגמול עלי אמו- כשם שהתינוק הזה אינו מתבייש להתגלות לפני אמו כך שויתי נפשי לפניך שלא נתביישתי להתבזות לפניך" (במדבר רבה ד, כ).