הרב ליאור אנגלמן
ל"ג בעומר- הילולת רשב"י

אני ובוראך מכירים כוחך- דווקא בימינו אנו זקוקים נואשות לחגיגת ל"ג בעומר אמיתית. כאשר תחת כל עץ רענן צומחת לה אשליית ה'קבלה להמונים', כאשר מקובלי דמה, סוחרים בקמעות, שלעיתים אינם אלא רודפי שלמונים, שפעמים אינם אפילו שומרי תורה ומצוות, מנצלים מצוקתם של רבים ומוכרים להם סודות שכביכול יגאלו אותם מצרתם, וירעיפו עליהם מזל והצלחה, אנו זקוקים להילולה דרשב"י כמים קרים על נפש עייפה. בתקופה בה מיסטיקה זולה מתיימרת להחליף את פנימיות התורה, כאשר שיקויי פלא ומקסמי שווא מבקשים למלא חסרונן של מים חיים, עלינו לשוב ולהעלות את ל"ג בעומר על ראש שמחתנו. עלינו לנצל את הל"ג על מנת להיפגש שוב עם דמותו של רשב"י, ולגעת מעט בדמותו של מקובל אלוקי אמיתי.
"אמר ר' בא: בראשונה היה כל אחד ואחד ממנה את תלמידיו... ר' עקיבא (מינה) את ר' מאיר ור' שמעון. אמר (ר' עקיבא): ישב ר' מאיר תחילה. נתכרכמו פני ר' שמעון. אמר לו ר' עקיבא: דיך שאני ובוראך מכירים כוחך". (ירושלמי סנהדרין א, ב) ר' שמעון בר יוחאי הינו מקובל אמיתי, אין הוא רק יודע סודותיה של תורה, הוא עצמו איש סוד. אין תוכו של רשב"י כברו, צפונותיו גדולות עשרת מונים ממה שנחשף לעין השמש, שהרי איש העוסק בפנימיות כל אישיותו מרוכזת בחלק הפנימי, המכוסה מעין הבריות. ר' עקיבא ממנה את ר' מאיר לפני ר' שמעון לא מפני שר' שמעון קטן ממנו אלא מפני שגדולתו אינה ניכרת אלא ליודעי ח"ן, ועל כן מנחמו ר' עקיבא: דיך שאני ובוראך מכירים כוחך". איש שמעיניו נתונים אל הנסתר, אף אישיותו נסתרת, אין הוא מכריז על עצמו, אין הסובבים אותו יורדים לעומק צדקותיו, ודיו שרבו ואלוקיו מכירים כוחותיו.
שמא נשאל, כיון שנסתרות דרכיו ועלומות צדקותיו כיצד נתהה על קנקנו? נמשלה התורה לאומנות, גם באומנות ישנו חלק גלוי וחלק נעלם, אומנות ריאליסטית, גלויה ומובנת, ואומנות אבסטרקטית, סודית ומופשטת. סח לי אדם הבקיא באומנות: 'רצונך לדעת אם יוצר מופשט הינו יוצר אמיתי? כלך לך אצל ציורים פשוטים-ריאליסטים שרשם האומן במכחולו, אם נשאו חן בעיניך האמן גם ביצירותיו המופשטות'. כן הדבר בחכמי התורה, מקובל אמיתי אינו אלא אדם שמילא כרסו ש"ס ופוסקים בנגלה, ומתוך כוחו בתורה הגלויה נרמז לנו כוחו בנסתרות. צא ולמד מר' שמעון שאמרותיו ההלכתיות בתלמוד רבות מספור, שאין לך חלקה גלויה בתורה שנסתתרה ממנו, ומכוחו זה פנה אל הפנימיות.

עמל וברכות- "מעשה באישה אחת בצידן ששהתה עשר שנים עם בעלה ולא ילדה. באו אצל רשב"י והיו רוצים להתפרש זה מזה. אמר להם: 'חייכם, כשם שנזדווגתם זה לזה במאכל ובמשתה כך אין אתם מתפרשים אלא מתוך מאכל ומשתה. הלכו בדרכיו ועשו לעצמם יום טוב ועשו סעודה גדולה ושיכרתו יותר מדי. כיון שנתיישבה דעתו עליו אמר לה: בתי, כל חפץ טוב שיש לי בבית טלי אותו ולכי לבית אביך. מה עשתה היא? לאחר שישן רמזה לעבדיה ולשפחותיה ואמרה להם: 'שאוהו במיטה וקחו אותו והוליכוהו לבית אבא. בחצי הלילה ננער משנתו, כיון שפג יינו אמר לה: 'בתי, היכן אני נתון'? אמרה לו:'בבית אבא'. אמר לה: 'מה לי לבית אביך'? אמרה לו: 'ולא כך אמרת לי בערב: 'כל חפץ טוב שיש בביתי טלי אותו ולכי לבית אביך?! אין חפץ טוב לי בעולם יותר ממך. הלכו להם אצל רשב"י ועמד והתפלל עליהם ונפקדו". (שיה"ש רבה א)
רשב"י אינו רואה בסודות התורה מאגר קסמים שניתן לרפא בהם את תחלואי האנושות, הוא גם אינו רואה את תפקידו כמקור לקמעות וברכות. אילו היה סבור כך היה מתפלל מיד עם הגיעם אליו או מניח בידם קמע בדוק לפריון ופקידה. רשב"י מזהה כי במקרה המיוחד שלפנינו העקרות אינה אלא תוצאה של עקרות פנימית. הוא מזהה שהבאים לפניו 'רוצים להתפרש זה מזו'. הוא מבחין כי נפשם משובשת, ורק בשעה שמשתכר האיש מעיד עליו המדרש כי 'נתיישבה דעתו עליו'. רשב"י כאיש הפנימיות אנו מבקש לפתור את בעיית העקרות בלבד הוא נוגע בשורש הבעיה ומפרש את השיח שבין רבש"ע לאדם דרך מאורעותיו בעולם. רשב"י תולה את החיסרון בחולשה פנימית, ברצון לקוי, ומביא את הזוג לאמירה הדדית: "אין לי חפץ בעולם יותר ממך". 
עכשיו לאחר שהתגלתה האהבה מחדש, כבאותו היום שנזדווגו זה לזו, כשיהיו נכונים לעמול למען אהבתם, בשעה זו מתפלל עליהם ר' שמעון, שהרי עתה יש לברכה על מה לחול. ברכתו של הצדיק אינה 'פיתרון קסם' ולא נועדה לפטור את האדם הפונה אליו מן האחריות למצוקותיו. המקובל האמיתי מתבונן פנימה ומלמד את צאן מרעיתו 'ללכת בדרכיו'. 
ביום ההילולה נתבונן במעשיו של ר' שמעון לקיים מצוותו לתלמידיו: "שנו מידותיי, שמידותיי תרומות מתרומות מידותיו של ר' עקיבא" (גטין סז) ופשוט הדבר כי כל אשר נכתב כאן אינו אפילו תרומות מתרומות מידותיו של רשב"י.       

*** עדין ניתן להשיג: כיסופים- פרקי התבוננות אמונית בעקבות עקירת הישובים בגוש קטיף
                                  מאת ליאור אנגלמן    052-5666384 ***