הרב ליאור אנגלמן
כיבוד הורים / חלק ב: מי צריך את הכבוד הזה?

כבוד בעולם שאינו מכבד.
אנחנו חיים בעולם בו מושג הכבוד הולך ומאבד גובה. במערכת החינוך בולט הדבר במיוחד. בבתי ספר רבים כבר אין קמים התלמידים בכניסתו של המורה, ובמקומות רבים נקרא המורה בשמו הפרטי. המרחק שאפיין לפנים קשרים בין הורים לילדיהם ובין מורים לתלמידיהם פינה מקומו לקרבה המלווה לעתים בשבירת מחיצות וביותר מקורטוב של חוצפה. בניגוד להלך הרוח הזה התורה אינה משתיתה את יחסי הורים וילדיהם על קרבה ואהבה אלא דווקא על כבוד ומורא: "כבד את אביך ואת אמך", "איש אמו ואביו תיראו". 
כמובן, התורה אינה שוללת אהבת ההורים אך מבקשת להניח תשתית משמעותית יותר בקשרים הללו שבין הורים לילדים. בניגוד למה שניתן לחשוב, הכבוד אינו צורך של מקבל הכבוד אלא צורך מובהק של המכבד. כבוד ה' אינו צורך של ריבונו של עולם, הוא צורך שלנו. על ידי הכבוד אנו הופכים את חיינו לחיים בעלי נוכחות אלוקית. כבוד רב לא נועד עבור הרב, אלא עבור הנוהג בו כבוד המבקש דרך הכבוד הזה להיפגש עם אדם המשכיל לחיות את התורה לא כאותיות דוממות אלא כתורת חיים. בדומה לזה, התורה מצווה על הילדים לנהוג כבוד בהוריהם לא מפני שהיא חסה על ההורים ומבקשת 'לזכות' אותם בכבוד מילדיהם עבור עמלם הרב. ההורים אינם זקוקים לתמורה מן הסוג הזה שהרי הם פועלים מתוך דחף טבעי עמוק לעשות למען ילדיהם. הילדים עצמם הם הזקוקים לכבוד והוא בונה בהם משהו שלא ניתן להשיגו בדרך אחרת.
אמת, האב שמחל על כבודו - כבודו מחול, אך אין זאת אומרת שראוי למחול על הכבוד הזה. אילו בצורך אישי של ההורה היה מדובר, יפה היה עושה ההורה המוחל על כבודו, אך אם זוהי זכות גדולה של הילד, ההורה המוותר על כבודו מסב לילדו הפסד עצום. הורה הרודף כבוד מילדיו מתוך תפיסה של חשיבות עצמית אינו נוהג כהוגן, אך הורה המבקש מילדיו לנהוג בו כבוד במידה הראויה למען הילד, מעניק לילדיו מתנת חיים כפי שיתבאר.  

כבוד שובר שוויון.
העולם זנח את נוהג הכבוד כלפי הורים ומורים בין השאר מפני תפיסת השוויון הרווחת בו כיום. אין הבדל בין קטן לבין גדול, בין הורה לבין ילדו, כולם שווים. לאחר שנים שבהן ניצלו בעלי הכבוד את כוחם להשתרר על החלשים מהם, נקעה נפשו של העולם מן ההבדלים ומן המעמדות והתחיל העולם להשוות בין קטון לגדול. שוויון שהביא ברכה רבה ובצידה קללה נסתרת - תחושת השוויון מעניקה לכל אדם הרגשה כי אין בינו לבין הגדול ממנו ולא דבר, איש לא ילמד אותו ולא יורה לו דרך. הורה השווה לילדו בערכו לא יתיימר לחנך אותו, אב השווה לבנו לא יורה לו את הדרך.
הכבוד יוצר תחושה של פער בין המכבד למכובד. הפער מאפשר למכבד לקבל מהמכובד, להקשיב לדבריו וללמוד מדרכיו. ככלל, הוא מעניק תחושה שיש לאן לשאוף ולאן להתקדם. "לעולם יאמר אדם אימתי יגיעו מעשיי למעשי אבותיי..." ילד החי בתחושה שהוריו שווים לו בכל, אינו יכול לרכוש מידת ענווה כלפיהם וממילא מאבד את היכולת להביט מלמטה למעלה במבט המבקש ללמוד. תחושת השוויון נטול הכבוד מביאה עמה עזות וחוצפה המחדדים תחושת גאווה כאילו מצוי האדם במעלה גדולה ואינו זקוק לאדם אחר שיתווה עבורו דרך.
אהבה בין הורים לילדים ובין ילדים להוריהם היא דבר נפלא אך יש בה גם כדי לטשטש הבדלים ופערים. חיבוק וקרבה מייצרים תחושת שוויון ודמיון. בצד האהבה הזו יש לשמר גם תחושת יראה וכבוד כלפי ההורים. תחושה המעניקה לילד ביטחון בגדולים ממנו וידיעה כי יש מעלות ממעל למעלותיו שלו, שכלפיהן ראוי לו לנהוג בענווה. ילד הנדרש לכבוד זוכה במידות טובות של ביטחון וענווה, הוא מתרגל להכרה כי יש המצויים ממעל לו. בסופו של דבר הוא פותח פתח להכרה במציאות של ריבונו של עולם המצוי מעל ומעבר למושגיו שלו.

כבוד כהמשך הלידה.
אחד הקשיים בכיבוד הורים טמון בתחושה כי המקריות שולטת בכל. במקרה נולדתי להורים אלו דווקא ובנקל יכולתי להיוולד להורים אחרים. לאחר רגע הלידה כבר יש לי חיים עצמאיים משלי, ואין הכרח להמשיך כל העת להעניק כבוד למי שאך במקרה הביאני לעולם הזה.
למען האמת אין הדבר כך. הכול נעשה תחת יד מכוונת המכריעה מי ייוולד על ידי מי. אנו יורשים את תכונותינו הפיזית מהורינו כמו גם חלק נכבד מן המבנה הנפשי. יש קשר עצמי בינינו לבין הורינו ולא מדובר רק בפעולה טכנית של לידה המשגרת לדרך ילד המנותק ממולידיו.
הרב קוק פותח לפנינו צוהר לעולם הסוד, לפיו כשם שכל אחד ינק את קיומו הפיזי מהוריו, כן הכבוד המופנה אליהם במהלך החיים מאפשר להוסיף ולינוק מהם חיים והפעם לא בהיבט הפיזי כי אם הרוחני-נשמתי: "כשם שהשפעת החיים בהתחלתם באה מאב ואם. כבוד אב ואם המרבה את קישורם הנפשי במקורו אל יוצאי חלציהם מצד ערכם הנשמתי, מרבה את החיים. 'כבד את אביך ואת אמך למען יאריכון ימיך', ופשיטא שאורך ימים זה משמש לעולם שכולו טוב וכולו ארוך".
ההיבט הפיזי של הקשר בין הורים לילדים תם בלידה. מאז מתחיל היבט החיים העמוק יותר, ההיבט הנשמתי. על כן האב מחייב ללמד בנו תורה ועל כן כל אימת שינהג הבן כבוד בהוריו יינק עוד ועוד חיים מהם, חיים נשמתיים.