איש ואשתו. חלק ב'- הניגודים.

הניגוד והעזר- לא אחת מוצא אדם כי בת זוגו ניחנה בתכונות מנוגדות לאלו שלו. לא זו בלבד שמעצם היותם איש ואישה, זכר ונקבה, קיימים ביניהם הבדלים, עוד נוספו על כך ניגודי אופי, שאיפות שונות וחלומות סותרים. פערי האישיות ניכרים בכל אורחות חייהם ומציבים לפתחם התמודדויות חדשות לבקרים. לעתים מתגנבת מחשבה כי אילו היינו בוחרים בבן זוג דומה, מתאים יותר, כי אז היה נחסך מאיתנו תסכול רב. "זכה עזר, לא זכה כנגדו"... מהרהרים בני הזוג בצער. 
הנצי"ב בפירושו לתורה מאיר את הניגודים הללו באור אחר: "הכוונה שהניגוד יהא לעזר, שהרי מי שהוא כעסני ורגזני, אם אשתו תהא עוד מסיעתו לכך, אע"פ שבשעת הרוגז הוא נהנה מזה והיא לו לעזר, אבל אחר כך שסר הרוגז יש לו צער הרבה מזה שהוסיפה אשתו אש ועצים, והרי היא כנגדו. מה שאין כן אם תהא מנגדתו מתחילה ותשכך חמתו ותפייס אותו האדם שהוא מרגיז עליו, אף על גב שנראית באותה שעה שהיא מנגדתו, מכל מקום היא העזר האמיתי שאין למעלה הימנו... וכדומה בכל המידות. ואם כן הפירוש 'עזר כנגדו'- במה שתהיה מנגדתו תהיה לעזר" (הרחב דבר בראשית ב, יח)
לדברי הנצי"ב, השאיפה להתחתן עם אדם הנושא תכונות הדומות לשלי, בן זוג אשר אופיו כאופיי, מאבדת את היתרון המשמעותי של חיי נישואין. נישואין לבני זוג בעלי תכונות דומות אמנם מייצרים חיים נינוחים יותר, אך ברבות הימים מתברר לאדם כי נישא לעצמו. בן הזוג רק חידד את אשר היה טבוע בו מקודם, חידד את חסרונותיו והעמיק אותם. תחילה ישנה תחושה של עזר אך לבסוף נחשף הניגוד לאינטרסים האמיתיים של האדם, על פיהם ראוי לו לעבוד על מידותיו ולהתעלות. לעומת זאת נישואין שיש בהם ניגודים, מעצם טבעם הופכים מצע לשינויים. הפערים המתגלים מחייבים שיחה וליבון, הצורך לחיות ביחד מאלץ כל אחד לנוע לקראת צרכיו של בן זוגו ולהבין אותם, ועם השנים ניכרים השינויים. הזמן מגלה כי חסרונותיו של בן הזוג הינם התרופה לחסרונות במידות הנפש שלי. הכרה המאפשרת חיים של עבודת המידות ותיקונן. 
כמובן, אין בדברים כדי לשלול חיפוש בן זוג מתאים לשאיפותיי הדומה לי בתחומים רבים. אין מצווה לתור אחר דמות הופכית לי בהכרח. אכן ממילא יתגלו ההבדלים והכרה בנחיצותם עשויה לבנות קשר איכותי יותר, קשר בו הניגוד יהיה לעזר. עזר זה יהיה נחלתם של אותם האוחזים במידת הענווה ומוכנים להכיר בכך שמידותיהן אינן שלמות ונפתחים לקבל השלמתם מן התכונות של בני זוגם.

יעקב ורחל, יעקב ולאה- הקשר בין יעקב לשתי נשותיו, רחל ולאה, מהווה דוגמא נפלאה לעיקרון של הנצי"ב. לאה בכל אורותיה אינה ניצבת כניגוד ליעקב, בעלה, אף לא פעם אחת. אף שחשה כי שנואה היא, אינה תובעת את עלבונה וכל אישיותה נכונות להיעתר למגמתו של יעקב. הדברים באים לידי ביטוי מובהק בשמות שקראה לבניה: "כי ראה ה' בעניי, כי עתה יאהבני אישי" (בראשית כט, לב), "הפעם ילווה אישי אלי" (שם פס' לד). לאה עושה הכל על מנת להלך בצוותא עם יעקב, ואף שוכרת אותו להיות עמה בתמורה לדודאי בנה, שם היא מתוארת כמי שיוצאת לקראתו. היה ניתן לצפות כי הנכונות הזאת להתאים עצמה אליו תהפוך אותה לאישה העיקרית בבית יעקב, ולא היא.
רחל מהלכת כל העת בניגוד גמור ליעקב, וניצבת מולו כמה פעמים. המדרש (מגילה יג, ב) מספר כי כבר בפגישתם על הבאר שאל יעקב את רחל אם תינשא לו. רחל השיבה שרצונה בכך, אך אביה רמאי ולא ישיא אותה לפני לאה. תשובת יעקב, "אחיו אני ברמאות", נתקלת בעמדה עקרונית של רחל השוללת את שיטתו של יעקב: "ומי שרי לצדיקי לסגויי ברמיותא"? האם מותר לצדיק לנהוג ברמאות?! לבסוף נותן יעקב לרחל את הסימנים בעזרתם יוכל לזהותה בליל הכלולות. שוב מתהלכת רחל בניגוד ליעקב וברגע הגורלי מוסרת את הסימנים לאחותה שלא בידיעתו.
עקרותה של רחל מייצרת בירור נוסף ביניהם. רחל ניצבת לנוכח יעקב ומכריזה: "הבה לי בנים ואם אין מתה אנכי" (שם ל, א). לדברי רש"י תבעה רחל מיעקב התייחסות שונה לעקרותה: "וכי כך עשה אביך לאמך? והלא התפלל עליה!" יעקב אף הוא ניצב למולה: "ויחר אף יעקב ברחל ויאמר התחת אלהים אנכי אשר מנעך פרי בטן?!" (פס' ב)
גם ביום עזיבתם מבית לבן מתגלעים חילוקי דעות ביניהם. יעקב יוצא לקראת הקמת בית יעקב בארץ ישראל. בשלב זה מעייניו אינם נתונים לתיקון העולם, אלא לבנייה רוחנית של עמנו. רחל מצידה חושבת כי יש לה אחריות גם לתיקון בית לבן. רחל, נאמנת לתפיסתה, גונבת את התרפים מבית אביה, יעקב המשוכנע בדרכו מכריז "עם אשר תמצא את אלהיך לא יחיה"... (שם לא, לב)
והנה, דווקא רחל המכילה באישיותה ניגודים רבים לאישיותו של יעקב הופכת עקרת הבית. יעקב ורחל מכירים בערך הניגודים שביניהם, כגורם המרומם את חייהם בתנועה מתמדת לקראת בניין שלם.