הרב ליאור אנגלמן
הבחנה אופטימית דקה.

בין אגדות החורבן להתחלת הגאולה.
רבים עוסקים בתשעה באב בלימוד אגדות החורבן. לא פעם מתגנבת מחשבה מעיקה אל הלב בעקבות לימוד האגדות הללו. כל כך הרבה קווי דמיון ניתן למצוא בין הימים ההם לבין הזמן הזה, בהיבט המוסרי- חברתי, בכשלים של נקיות כפיים שלטונית, ביחסים שבין אדם לחברו ובין העם היהודי לאלוקיו. לעתים נדמה כי חלק מאגדות החורבן המתארות אטימות לב איש כלפי אחיו, המציירות בצבעים קודרים את התא המשפחתי והערבות ההדדית, כמו נכתבו בימים אלה ממש. שנאת חינם ופערים בין מעמדות אינם זרים לנו, לצערנו. הלב נקרע למקרא האגדות, שמא גם אנחנו עומדים בפני גורל דומה לגורלם של בני ירושלים בימים ההם?
כך דרכו של עולם, הקצוות דומים זה לזה דמיון מופלג. הילדות והזקנה, הלידה והמיתה, מופיעים בעולם באותם כלים ממש. דם הלידה מזכיר את דם המיתה וחבלי הלידה קשים כייסורי אובדן החיים. הילד שזה עתה נולד, חלש ותלוי בסביבתו כאדם מופלג בשנים הניצב לפני יומו האחרון עלי אדמות. הסוף וההתחלה דומים זה לזה דמיון נורא.
המאורעות שהיוו אות לתחילתה של הגלות המרה חוזרים על עצמם ומהווים הפעם סמל לתחילתה של גאולה - "דור שבן דוד בא בית הועד יהיה לזנות, הגליל יחרב ואנשי הגליל יסובבו מעיר לעיר ולא יחוננו. וחכמת סופרים תסרח ויראי חטא ימאסו, פני הדור כפני הכלב והאמת נעדרת וסר מרע משתולל... נערים ילבינו פני זקנים, זקנים יעמדו לפני נערים, בת קמה באמה, כלה בחמותה..." (מסכת דרך ארץ זוטא, י)
הכול נראה כפשיטת רגל מוסרית המאותתת על אובדן הקיום היהודי. רבים חוטאים בחוסר היכולת להבחין בין הדמים השונים, בין דם הלידה לדם המיתה, ומציפים את המרחב הציבורי בהבחנות שגויות הזורעות ייאוש ופחד, כאילו ייסורינו ונפילותינו הן שבר שאין לו תקנה. ובכל זאת מלמדים אותנו חכמי ישראל, בעלי ההבחנה הדקה, שמה שנראה כדם מיתה הנו דם לידה, חבלי משיח ולא חבלי מיתה. ייסורינו הם ייסורים של התחלה חדשה.

בין דם לדם.
"'ומיץ אף יוציא דם- כל תלמיד שכועס עליו רבו פעם ראשונה ושותק, זוכה להבחין בין דם טמא לדם טהור'".
דם הטומאה הוא דם המבטא חידלון חיים, אובדן חיים או חוסר יכולת להביא חיים לעולם. חשוב מאד לזהות אותו ולדעת שבדם של חידלון עסקינן, דם המרחיק בין איש לאשתו, דם שאין בו תקווה לבניין.
דם טהרה, לעומת זאת, הינו דם המביא עמו בשורה של חיים אך הוא דם מטעה במיוחד. למתבונן בו בעיניים רגילות הוא נראה כדם הטומאה, קרוב מאד במראהו לדם המבטא את הסוף, ומי שאינו זוכה להבחין עלול להגדירו מיד כדם אשר איננו טהור. זיהוי מוטעה שכזה מסב נזק עצום, שהרי זהו דם טהרה, דם חיים, וראוי היה להגדירו ככזה על מנת לדעת שלפנינו ניצבת הזדמנות לתוספת חיים מבורכת.
לא כל תלמיד זוכה להבחין בין דם טהור לבין דם טמא, בין דם המבשר חיים לבין דם הנועל את השער בפניהם. בשל צורתם הדומה של הדמים ומחמת מראהו המאיים של כל דם, בנקל ניתן להגדיר את כל הדמים כדמים מטמאים. צריך כישרון מיוחד להבחין, צריך להיות בעל עין חודרת על מנת להגדיר כי מבעד למראה הדם מבצבצים חיים. צריך אמון וגבורה על מנת להכריז - טהור הוא.
הגמרא מזהה את האדם אשר יהיה ביכולתו להבחין בין הדם הטמא לבין זה הטהור. "כל תלמיד שכועס עליו רבו פעם ראשונה ושותק". גם הכעס, כמו הדם, הינו מאורע בלתי נעים כלל ועיקר. לא נעים להיתקל במחזה של כעס, לא כל שכן כשהכעס מופנה אליך. על פי רוב, אדם שכועס עליו רבו, מזהה בכעס הזה התקפה אישית, בקשה לפגוע בו, ועל כן הוא ממהר להגיב ולהצדיק את עצמו. מחשבותיו נתונות לשאלה כיצד יסיר את הכעס מעליו.
התלמיד המתואר כאן שונה. הוא מסוגל להבחין בין כעס הניתך עליו ממי שמבקש לבקר אותו ואולי לבטל את ערכו, לבין כעס שמקורו ברבו האוהב אותו ומייחל להצלחתו, כעס שכלפי חוץ נראה ככל הכעסים שבעולם, אך תוכו רצוף אהבת הרב לתלמידו. הוא משכיל לראות שהכעס הינו סימן חיים. 
התלמיד הזה איננו שבוי בידי המראה החיצוני של הכעס, הוא חודר מבעד למעטפת החיצונית, ומגלה שהכעס הזה נולד למענו. על כן הוא שותק, אינו מטיח דברים כלפי רבו ומתבונן פנימה, מבקש לתקן את שגיאתו. איש אשר כזה, מבטיחה הגמרא, לא ייבהל ממראה הדם, הוא יעמיק חקר ויגלה כי ישנם דמים טהורים, דמים מבשרי חיים.
 הדמים הללו הינם משל לכל המאורעות הלא פשוטים בחיינו, אשר למתבונן מן החוץ נראים כמבשרי חורבן, אך בעלי הבחנה אופטימית דקה ישכילו לראות בהם פתח לתקווה.
דויד המלך מגדיר עצמו כמי שעסוק כל חייו בניסיון לזהות מהו הדם הטהור: "רבש"ע, לא חסיד אני? שכל מלכי מזרח ומערב יושבים אגודות אגודות בכבודם, ואני ידיי מלוכלכות בדם שפיר ובשליא כדי לטהר אישה לבעלה..." (ברכות ד, א).
דויד המלך, מי שמזרעו יבוא המשיח, רואה את תפקידו הגדול בזיהוי הדם הטהור, בטיהור אישה לבעלה. הכישרון להבחין בין מה שנראה כבעייתי כלפי חוץ אך מהווה סימן לחיים, הוא הכישרון המשיחי הגואל את העולם.      
אשרי מי שיודע להבחין בין דם טהור לבין דם טמא, בין קשיים של סוף הדרך לבין סימנים לתחילתה של דרך חדשה. תשעה באב של הימים האלה אינו רק ביטוי של אבל וייאוש, הוא גם טומן בחובו תקווה לגאולה שלמה במהרה.