יודע תעלומות/  הרב ליאור אנגלמן
ערב שבת חזון. תשס"ה. מבעד לשער היישוב ניסנית המראות קשים מנשוא. מרבית הבתים כבר ננטשו על ידי יושביהם, עשרות שנות חיים נקטעו באחת. זיכרונות, חלומות, ילדות, התבגרות, שנות נישואין ראשונות, נארזו באונס אל תוככי מזוודה, מטען חומרי ומשא רגשי נדחסים, נדחקים... לא הכול מצליח לחדור,  סוף סוף רק מזוודה היא, כמה שנות חיים ביכולתה להכיל?...
בתים שאך לפני ימים אחדים שקקו חיים, רקמו תוכניות, ניצבים עתה שוממים, אבלים, כוספים אל בעליהם. מן השיחות שהתנהלו בין כותלי הבית בעת האחרונה, למדו הקירות כי אדוניהם לא ישובו עוד, לא יישמע עוד קולם של ילדים משחקים, תחת קולות השחוק יבקעו קולות דחפורים, קרים, צייתניים, מקצועיים. ברעש גדול יבואו, למען לא יוכל הנוהג בהם להאזין לרחשי ליבו...
מרבית הבתים סומנו באיקס גדול, המרוח על הקיר החיצוני, אות על הבית כי תושביו הוגלו, וניתן להרסו. עד עת הריסתו נתון הבית לבוזזים הנוטלים מכל הבא ליד. שאר קירות הבית מלאים כיתובים שנחקקו בם ממעמקי ליבם של יושביו לשעבר: "למה?", "עוד נחזור", "היה שלום". אין תשובה ראויה לכיתוב הראשון, אין תאריך יעד לשני, והמילה "שלום", שזכתה להיות אחד משמותיו של הקדוש ברוך הוא, חוללה כל כך בשנים האחרונות.
בדרך לבית הכנסת, לתפילת השבת, צועדים ברחוב הראשי, רחוב 'השקד'. "בארץ אהבתי השקד פורח", מתנגן בציניות השיר לנוכח עשרות בתים מנופצי זגוגיות, שההרס בתוכם מחריד. בינות לחורבות נאחזות כמה משפחות בציפורני אהבתם בביתם עד לרגע האחרון. בגדי השבת מהווים ניגוד לכל המתרחש כאן. כבר התקבל מנהגו של הגר"א לילך בשבת חזון בבגדים חגיגיים, כאן בניסנית הלב מבקש לעטות בשבת שחורים. לבסוף מכריעה הדעת על פי המנהג. אולי יועילו בגדי לבן להתרומם למבט המיוחד של שבת, המבטאת בזעיר אנפין את הצפוי לנו באחרית הימים, אולי יפיחו בנו הבגדים כוח לשיר מזמור שיר ליום השבת, טוב להודות לה'. אולי נשכיל בשבת הזו, שבת המחברת חורבן מקדש בעבר עם חורבן יישוב בהווה, 'להגיד בבוקר חסדך ואמונתך בלילות'.  
מחר בערב, במוצאי השבת, יחול תשעה באב, עתידים אנו לשבת אבלים על רצפת בית הכנסת ולקונן עם ירמיה הנביא קינה גדולה: "איכה"? מחר יגעו בנו פסוקי המגילה כפי שלא נגעו בנו מעולם. מחר נחוש כי הפסוקים נאמרים בדם ליבנו. "כלו בדמעות עיני חמרמרו מעי", בשנים עברו היינו צריכים להתאמץ על מנת לבקוע את שק הדמעות, והשנה "פלגי מים תרד עיני, על שבר בת עמי, עיני נגרה ולא תדמה מאין הפוגות". מחר כשנביט ממקום מרבצנו על ניסנית ההולכת ונחרבת נזדהה עם זקני ירושלים בעת החורבן: "ישבו לארץ ידמו זקני בת ציון, העלו עפר על ראשם חגרו שקים". ואולי אפילו מחר בעומק הכאב נשכיל לראות כי אין להשוות את מכאובה של ירושלים הנחרבת בה אוכלות נשים פרי בטנן, עם מכאובנו, כאבו של עם השב לארצו, ועדיין לא הסיר מעצמו את חולשת הגלותיות. 
מחר תשעה באב אבל כעת שבת חזון ובבית הכנסת בניסנית מתגלה התרוממות רוח, נוסקים עם השבת לגבהים אחרים, בניגוד גמור לכל המתחולל בחוץ. אחוות אחים אמיתית בין תושבי המקום הוותיקים לבין הבאים להיות עמם, קדושה עילאית השמורה לרגעים בהם מתעלה האדם מסיבוכי חייו אל קבלת פני הכלה, פני שבת מלכתא. זר לא יבין זאת, אך במי שעמדו רגלי אבותיו על הר סיני כבר נחקקה הידיעה שמבעד לכל המתרחש יד אלוקית מכוונת ומלווה מלמעלה, והיא אינה זונחת אף לרגע אחד. גם אם לפעמים "היה ה' כאויב", גם אם "חשב ה' להשחית", כקינתו של ירמיהו, עם רדת שבת מזמורי קבלת השבת נוטלים אותך עימם אל הוודאות כי הנה באים להם ימים אחרים: "זכר חסדו ואמונתו לבית ישראל, ראו כל אפסי ארץ את ישועת אלוהינו, הריעו לה' כל הארץ, פצחו ורננו וזמרו".
מחולות של קודש חוללו מתפללי בית הכנסת, ובפיוט 'אנא בכח' חיל ורעדה אחזה בכל: "יחיד גאה לעמך פנה, זוכרי קדושתך. שוועתנו קבל ושמע צעקתנו", התחנן הציבור בפני אדון העולם וצעקתו זעזעה את אמות הסיפים. כל כך קיווינו שתתהפך עלינו רוע הגזירה, אך ידענו כי איננו מצויים בסוד מהלכיו של קורא הדורות מראש המנהיג עולמו בחסד בדרכו הנסתרת, ועל כן הוספנו בענווה גדולה כלפי ריבונו של עולם: "יודע תעלומות". מאז חרבו היישובים אנו נקראים לצאת בעקבות התעלומה, לשאול, לחשוף, לברר, איכה? חשיפת התשובה תשיבנו שמה במהרה.