תשועה בְּרַב יועץ -  חלק א 
הרב ליאור אנגלמן

תופעה חדשה. מהפך התחולל בתפקידו של הרב בשנים האחרונות. בדורות הקודמים היה הרב אמון על פסיקת הלכה, בקיא בהלכות שבת, איסור והיתר, מורה לשואלים בענייני טהרת המשפחה, כשרות ותפילה. בדור האחרון פונים אל הרב לעתים לאו דווקא בשל בקיאותו בהלכה, כי אם בשל בקיאותו בנפש האדם. רבים, ובהם לא מעט אנשים צעירים, מבקשים מן הרב מזור לקשיים חברתיים, לחיבוטי נפש לא פשוטים, ומצפים ממנו לסעד בהכרעותיהם במרחבי החיים. הרב בקהילה, כמו הרב בישיבה הגבוהה והרבנית במדרשה, משמשים לעיתים כשותפים לנבכי הנפש לא פחות מהיותם מורי הוראה.  
התופעה הזו מגלגלת לפתחנו שאלות לא פשוטות, לחלקן יוקדש מקום בהמשך הדברים, אך בראש ובראשונה, כך נדמה לי, ניתן לומר כי היא מהווה סימן לכך שהיחס היסודי בחברתנו אל התורה השתנה לטובה. שלא כבעבר, התורה אינה נתפסת כמנותקת מן החיים. הרבנים, תופשי התורה, אינם עוד גורם שולי שיש לו אמירה צרה, שאינה חורגת מגבולות ארבע אמותיה של הלכה. הדור שלנו חש, ובצדק, כי אין בעולמנו חלל פנוי מן התורה, אין ממד בחיים שאינו מקבל משמעות אחרת כאשר בוחנים אותו בעיניים של אמונה. בעבר הכרעות בתחום בחירת בן זוג היו עניין ליועצי נישואין, והכרעות בענייני מגורים היו נחלתם של מומחי נדל"ן. היום מוסכם על רבים מן הציבור המאמין כי משפחה אינה רק שאלה של תקשורת זוגית, היא גם משכן לעבודת ה' של השותפים בה, ומקום מגורים אינו רק נגזרת של תנאים טכניים, כי אם נושא ערכי שיש לו השלכות חינוכיות ורוחניות. אפילו בחירת מקצוע אינה רק שאלה של כישרון, היצע וביקוש, אלא יש לתת את הדעת גם להיבט המוסרי- ערכי. אשר על כן, מקומם של העוסקים בתורה אינו נפקד בקבלת ההחלטה.
קיצורם של דברים, לא מעט מבקשים להכריע בחייהם דרך משקפיים אמוניות, על פי דעת תורה. העובדה שהציבור מפנה לרבנים שאלות מגוונות הנוגעות לכל מרחבי החיים, מעיד על אמון גדול כלפי התורה כי יש בכוחה להאיר ולהציע התבוננות ישרה ואמיתית, החורגת מגבולות בית הכנסת ופורצת אל כלל מישורי החיים.        
ענווה וילדותיות. מרשים לראות, במיוחד אצל נערים צעירים, את הנכונות להיוועץ באדם אחר. דווקא בגיל שרווחת התחושה כי 'איני זקוק לאיש בהכרעות חיי', או לחילופין ההרגשה כי 'זר לא יבין את אשר מתחולל בקרבי', מצויה במפתיע הנכונות הזו, לשתף, לחלוק ולהתייעץ. הנכונות הזאת היא פרי של ענווה, תוצאה של הכרת האדם בגבולות השיפוט שלו ובצורך להיעזר במבט אחר, אולי רחב משלו, מבט שיסודותיו בחכמת התורה.
לעתים עלול הגבול הדק שבין ענווה והתבטלות להיטשטש. העניו מכיר בערכו אך גם מודע למגבלותיו, הוא בוחר להתייעץ עם אדם אחר מתוך הכרה של 'איזהו חכם, הלומד מכל אדם', ומתוך ההדרכה 'עשה לך רב', אך יחד עם זאת הוא אינו מתבטל. הוא יודע כי האחריות על חייו ועל הכרעותיו מוטלת בסופו של דבר על כתפיו. הוא אינו מחפש אדם שיחליט עבורו ויקל מעליו את משא המחשבה. אדרבה, הוא תר אחר אדם שיעזור לו לנתח את העומד לפתחו מתוך מבט של תורה, רב שיסייע לו בבחינת צדדי הספק, אך לא ייטול ממנו את האחריות לגורלו. 
לעתים בקשת עצה נובעת מעמדת מוצא בעייתית. השואל מעוניין אך ורק בהעברת כובד האחריות אל כתפיו הרחבות של מי שגדול ממנו. משאלה כמוסה בלבו לשוב אל עולם הילדות, עולם שבו נישא הילד על כפיו של אביו. עולם פאסיבי, נטול אחריות, משולל מחשבה, חסר דעת. הוא חי בתודעה כי צומת הדרכים אליו נקלע הנו מפגע מטריד שיש להסירו מן הדרך, והוא מבקש לשם כך תלמיד חכם שיעשה כן במהירות וביעילות, כך יוכל השואל להמשיך לצעוד בדרכו, פטור מן הצורך להתמודד, בן חורין מן הטרדה...
שנת הגמילה. רבים התמודדו עם פשר חטאו של משה בהכאת הסלע. הנצי"ב מבאר כי היתה זו שנת הארבעים ללכתם במדבר, שנת הגמילה מן היניקה. עד עתה נישא העם על כפיו של רבש"ע, מונהג בנסים, מעתה יהיה עליו להתמודד בעולם של טבע, של לקיחת אחריות שתידרש ממנו גם בארץ ישראל. משה מכה בסלע במקום לדבר עם העם, "והיה הרצון שידברו משה ואהרן דבר הלכה ותוכחה ואח"כ יתפללו בציבור לצד הסלע" (העמק דבר במדבר כ, ח). משה משלה אותם במעשה הנס כאילו בעיותיהם ימשיכו לקבל מענה על ידי נסים, ולא היא, מעתה יהיה עליהם ליטול אחריות בנפתולי החיים. כדברי הרבי מקוצק: "העמידו תלמידים הרבה" - תלמידים שישכילו לעמוד על רגליהם שלהם! 

*** כיסופים - פרקי התבוננות בעקבות חורבן חבל קטיף / ליאור אנגלמן (ניתן להשיג בטל'  052-5666384)