שבת שירה / ליאור אנגלמן

"אז ישיר משה - מיום שברא הקב"ה את העולם ועד שעמדו ישראל על הים לא מצינו אדם שאמר שירה להקב"ה אלא ישראל. ברא אדם ראשון ולא אמר שירה, הציל אברהם מכבשן האש ומן המלכים ולא אמר שירה, וכן יצחק מן המאכלת ולא אמר שירה, וכן יעקב מן המלאך ומן עשו ומן אנשי שכם ולא אמר שירה. כיון שבאו ישראל לים ונקרע להם, מיד אמרו שירה לפני הקב"ה". (שמות רבה כ"ג, ד')
מה מיוחד במדרגת השירה? מדוע הקב"ה כה ציפה לשירת ישראל על הים? מדוע כה קשה לזכות במדרגת השירה עד שהמדרש מתאר: "כמה יגיעות יגע בן עמרם עד שלימד שירה ללויים" (בראשית רבה נד) ודאי אין כוונתו לקושי מוזיקלי כי אם לקושי מהותי!
השירה מקבלת ממדים מפתיעים במיוחד לנוכח מדרש העוסק במלך חזקיהו: "ר' יהושע בן לוי אמר: אילו אמר חזקיהו שירה על מפלת סנחריב היה נעשה הוא מלך המשיח וסנחריב גוג ומגוג, והוא לא עשה כן"... (שיר השירים רבה ד, כ)
עד כדי כך! מפני שלא שר חזקיהו לא זכה להיות המשיח! מה יש בה, בשירה, שבזכותה יכול המלך לגאול את העולם, ובהעדרה להחמיץ את השעה?   
עבודת ה' שבלב באה לידי ביטוי בשלושה אופנים: ישנה תפילה רגילה, אדם השופך שיחו לפני רבש"ע בדרך המקובלת, תפילה בינונית שעליה נאמר: "אמר רבי אלעזר: מיום שנחרב בית המקדש ננעלו שערי תפילה". (ב"מ נט,א) משהו חסר בתפילה הרגילה, עד כי אינה בוקעת שערי שמים.
ישנן שתי תפילות מיוחדות במינן, שתיהן תפילות של דמעה, דמעות של צער ודמעות של גיל. תפילות הפוכות בתוכנן אך דומות במהותן, עליהן נאמר: "ואף על פי ששערי תפילה ננעלו שערי דמעות לא ננעלו". 
מדוע קשה לנו לבכות בתפילה? מדוע דווקא הבכי פותח שערי שמים לאחר החורבן?
לפעמים אין צערנו חודר עד התהום, עד נבכי הנפש, החיסרון אינו מציק לנו דיו. ישנה תחושה של קושי אך אין בה כדי לזעזע את אמות הסיפים, אין בה כדי לבקוע את אוצר הדמעות. יש אדם שאינו בוכה מפני הגאווה, שהרי בבכיו הוא מביע חולשה, ותפילת הדמעה מבטאת תלות גדולה בריבונו של עולם. בדמעותיו הוא מצהיר כי אין ביכולתו לפתור את הקושי בכוחות עצמו והוא זקוק לחסדי שמים. לעתים אין הבכי מופיע מפני שהשכל הקר עוצר בעד הרגש החם, ונעשה כאומר לו: מה תועיל דמעתך, וכי כך תיפתר בעייתך?! אין בדמעותיך כדי להועיל! 
שעה שמתרגשת על אדם צרה אמיתית, נפרץ מעיין הדמעות. השכל הקר כבר אינו יכול לעצור בעד הרגש המתפרץ, הצרה נגעה כה עמוק ואין האדם נותר אדיש לה. הוא אינו בוכה כדי להשיג בדמעותיו דבר מה, הוא מרגיש תלות מוחלטת ברבש"ע, עד כי אינו עסוק במידת הגאווה, השואלת אותו כיצד אינו בוש מלבכות בגילו ובמעמדו. שערי שמים נפתחים בפני תפילת הדמעה בה מוותר האדם על השליטה. הוא בוכה מפני שהוא שם, בעומק היגון, הוא יודע בוודאות כי רק בה' ישים מבטחו. כיון שהפנה בכייתו כלפי שמיא, שוב אין תפילתו שבה ריקם! 
כך הדבר גם בשירה! שירה היא הכרת טוב מתפרצת, הכרת חסדי ה' בצורה כה בהירה במציאות, בלי הסתייגויות, בלי ספקות, חסד משמח הנוקב ויורד עד תהומות נפשו של האדם. לפעמים אדם אינו שר מפני שאינו רואה את הטוב, לעתים גאוותו אינה מאפשרת לו ליחס את הטוב לרבש"ע, והוא מיחס את הטוב לכישרונותיו והישגיו. לעיתים הוא רואה את הטוב אך יש לו הסתייגויות, לפי ראות עיניו ניתן היה לעשות את הדברים טוב יותר, הוא אינו מוכן להתמסר לשירת ההודאה והוא מסתפק בתפילת הודיה מאופקת. יש אשר זוכה אדם לשיר, להודות מעומק ליבו, לראות איך יד ה' שהיטיבה עמו כעת אינה אלא גילוי מקומי של השירה הכללית המצויה בבריאה.
המדרש מספר כי בני ישראל בקשו לשיר בעקבות ירידת המן והקב"ה מנע זאת מהם, מיפני שגלוי וידוע לפניו שעתידים להתאונן עליו. אמר: "איני מבקש לא תרעומותיכם ולא קלוסיכם" (שמות רבה כ"ה,ז'). באין יכולת לראות את חסדי ה' בלי הסתייגות אין זוכים באמת לשיר! 
חזקיהו ראוי היה להיות מלך המשיח אילו אמר שירה. המשיח מביא את העולם אל ייעודו הטוב. רק ראיה מוחלטת של הטוב, הכרה בו והתמסרות אליו מסוגלות להביא פעמי משיח. אך חזקיהו פוגש את הטוב הזה במדרגת השכל ולא ברגש, "אמר חזקיהו: תורה שאני עוסק בה מכפרת על השירה" (שיר השירים רבה ד' ועל פי המפרשים שם) הוא רואה בשירה אמצעי ולא תכלית כשלעצמה. המדרש מספר כי הנביא ישעיה ביקש מחזקיהו שישיר, חזקיהו סירב מפני שכבר נודע דבר הנס בכל הארץ. השירה נתפשה ככלי לפרסום הנס ולא כערך העומד בפני עצמו. (שם)
לראשונה, בפרשת 'בשלח', רואה עם ישראל את יד ה' מתפרצת אל מהלך הטבע, קורעת את הים בדרך לגאולת ישראל ממצרים. העם חווה את החסד הגדול. הטוב הזה נוגע עד עמקי נשמתם, הם פורצים בשירה אדירה, הכרת טובה ללא מיצרים. השירה מבטאת את הביטחון שהחסד הזה ימשך ואינו הבלחה של רגע.
אם מייחלים לגאולה הננו, יש להכשיר את עצמנו למדרגת השירה, להישיר מבט אל הטוב, להכיר תודה על כל הקורות אותנו בדור תחילת הגאולה, בלי הסתייגויות בלא דבש המעורב בעוקץ, רק בהתפעלות נוכח יד ה' הטובה עלינו לאחר גלות ארוכה. כאשר נצליח לומר שירה אולי נזכה לחזות בהשלמתה, "ביום ההוא יושר השיר הזה בארץ יהודה"!