עד שתגיע למקומו.
הרב ליאור אנגלמן
"...ואל תדין את חברך עד שתגיע למקומו" (אבות ב, ד). ובינינו, לעולם לא תגיע באמת למקומו. לעולם לא תדע במדויק מה עובר עליו, מה הוא מרגיש ועם אילו קשיים הוא מתמודד. שטחי לגמרי מצדך יהיה לשפוט אותו על פי מעשיו, או ליתר דיוק על פי אותו החלק הגלוי של מעשיו. אינך יודע דבר שלם על אודותיו, ואף אם ידועים לך חלקיקי דברים, אל תדמה בנפשך שאלו דברים שלמים. גם אם גילית בו דבר הנראה נורא ואיום, חסר תקנה, אל תשים עצמך שופט שלו, אין זה מתפקידך. לכל היותר אתה יודע חצאי אמיתות, תמונה הנתפסת מזווית ראייתך. אינך מצוי באמת במקום שבו נמצא חברך. אינך הדיין ואין תפקידך להוכיח, וכל שאין עול הדיינות מונח על צווארו מוטב יסיר ידיו מן השיפוט ואל ידון את חברו. ואפילו כלפי הדיינים נאמר שבשעה שנפטרים מהם בעלי הדין יראו אותם כזכאים. 
"אל תדון את חברך עד שתגיע למקומו", ולאחר שהגעת למקומו רשאי אתה לדון אותו, אלא שמובטחים אנחנו כי לאחר שתחווה את מקומו - כלל לא תבקש לדון. לאחר שהזדמן לך ולו פעם אחת להיות במקומו של האדם הזה שהכול דנים אותו ודשים במעשיו מבלי שיידעו את כל האמת כולה, כבר לא תעז למהר ולשפוך דם. מי שנידון בידי דיינים נמהרים ובעלי לשון דוקרניים יודע כי איש אינו רשאי לדון את חברו ולחרוץ את גזר דינו.
כל כך קל לדון אדם שדבר אין לך אתו, וכל כך קשה לאדם לדון את עצמו ושאר בשרו. ולכן "אל תדין את האדם עד שתגיע למקומו", עד שתתאחד בנפשך אתו, כדברי הרב חרל"פ:
"עד כדי כך שלא ימצא את עצמו כלל נפרד מהאיש הזה שרוצה לדונו, וכאילו דן את עצמו. וזהו 'עד שתגיע למקומו' ותרגיש עצמך כי אתה הוא הנידון, ואתה יושב במקומו על ספסל הנאשמים" (מי מרום ב פרק ב, ד).
"אל תדין את חברך עד שתגיע למקומו", כלומר עד שתשאל את עצמך, אולי המומים הנראים בחברי הם בעצם המומים שלי, אולי אני שופט אותו בחומרה מפני שנוח לי לצבוע את חברי בצבעים קודרים ולהשלות עצמי כאילו אין אלו בעצם צבעי שלי. וכשתגיע למקומו ותגלה כי אתם נמצאים באותו המקום בדיוק, תניח לחברך ותעסוק בתיקון עצמך. והרי כלל הוא כי כל הפוסל - במומו הוא פוסל, והממהר לדון חברו מגלה בו מיד את חסרונותיו שלו.