רגע אחרי שכבתה האש  הרב ליאור אנגלמן
ונותנים רשות זה לזה. ל"ג בעומר כבר מאחורינו, רוב מנהגי האבל בעקבות מותם של תלמידי ר' עקיבא כבר אינם נהוגים. כל אימת שביקשנו בחודש האחרון להאזין למוסיקה נזכרנו בהם, בתלמידיו של ר' עקיבא, גדולי עולם, שופעי תורה, שומעי לקחו של ר' עקיבא שקיפדו חייהם במגפה. שעה שניבטו אלינו פני ידידינו עטויים זיפי אבלות חלחל בנו משהו מאותה תחושה על חשיבותן של מידות טובות כתנאי הכרחי למפגש עם תורה. נגעה בנו המחשבה כי אם הם, אדירי התורה, ניגפו על כי לא נהגו כבוד זה בזה, על כי לא פינו די מקום לתורתו של האחר, על אחת כמה וכמה אנחנו. מוטל עלינו לנהוג זהירות יתרה, לא למהר לפסול, להימנע מלשלול, לנהוג כבוד, לאחוז בענווה... התחדדה התחושה כי אם בני בית מדרש אחד שהיה להם רועה אחד, לא עמדו במבחן ההקשבה ההדדית, הרי שלפתחנו רובצת הסכנה ביתר שאת, כיוון שאיננו יונקים מרועה אחד. גוונים שונים מרכיבים את עולם התורה, וכמה מפתה לחשוב כי בית המדרש שאני משתייך אליו מגלם בתוכו את האמת כולה, כמה קל לבטל במחי יד שיטות אחרות, לנהוג זילות, לטפח מחלוקות...
עשרים וארבעה אלף תלמידים! עשרים וארבעה אלף גוונים, עשרים וארבע אלף אותיות של תורה! בשפע חיים יכול היה העולם להתברך אילו היה איש מאפשר לרעהו לחשוף את תורתו, ותחת זאת "היה העולם שמם" (יבמות סב). כל העושר הזה יורד לטמיון מפני שאין לו דרך להופיע, מפני שאיש אינו מוקיר את תורתו של רעהו, "מפני שהיתה עינם צרה בתורה זה לזה" (שם) כפי שהעיד עליהם ר' עקיבא, רבם. ואנחנו, שלא זכינו בדורנו לכל כך הרבה תלמידים, שעוד אין בידינו כה רבים שבכוחם להאיר, מושבעים ועומדים לבל נבוז איש לתורת זולתו, לבל נאבד אף לא אות אחת מספר התורה, לבל תהפוך תורתנו מן התורה הגואלת לתורה השוללת. רגע אחרי שכבו המדורות, לאחר שהאש שככה, מתברר כי המרחק בין אש תורה המאירה ומחממת לבין אש שורפת ומכלה דק כחוט השערה.
ר' עקיבא. רגע אחרי שתמה מגפת התלמידים אי אפשר שלא להרהר ברב, בר' עקיבא התנא. ארבעים שנה של בערות מסתיימים בשעה שזיהתה בו רחל ענווה וצניעות. ארבעים שנה של יחס עוין כלפי תלמידי החכמים עד כי היה אומר 'מי יתן לי תלמיד חכם ואנשכנו כחמור' (פסחים מט.). בגיל ארבעים, גיל שבו רוב האנשים אינם מעיזים לשנות, הוא מתהפך מן הקצה אל הקצה. עשרים וארבע שנות גלות מביתו, שנים שבהן שומעת רחל את הנשים מקנטרות אותה, אך שניהם דבקים במטרה.
והנה, באחת הכל קורס, הכל נרמס: "שנים עשר אלף זוגות תלמידים היו לו לר' עקיבא מגבת ועד אנטיפרס, וכולם מתו בפרק אחד בחייו, בין פסח לעצרת, מפני שלא נהגו כבוד זה בזה, והיה העולם שמם" (יבמות סב:). מה עובר בראשו של אדם שכל אשר עמל ובנה במשך עשרים וארבע שנים נמחה מעל פני האדמה? מה חשה אשתו אשר לאחר מסירות הנפש שלה לא נותר מעולם התורה שהקים בעלה אף לא שריד אחד לפליטה? כמה אשמה עשויה להיות מנת חלקו של ר' עקיבא שבהיותו עם הארץ התרחק מחכמי התורה בשל מידותיהם (תוס' כתובות סב:) ועתה טופחת המציאות על פניו, תלמידיו ניגפו בשל עיניים צרות, כך הוא עצמו מעיד עליהם.
אילו היה עסוק ר' עקיבא בהישגיו שלו ודאי כבר היה מרים ידיו, ודאי היה מלקה עצמו ואומר נואש. אך ר' עקיבא שמעיניו נתונים אל צרת הכלל אינו עסוק בעצמו, אינו חדל: "והיה העולם שמם עד שבא ר' עקיבא אצל רבותינו שבדרום ולימד תורה לר' מאיר ור' יהודה ור' יוסי ור' שמעון ור' אלעזר בן שמוע. אמר להם: 'ראשונים לא מתו אלא מפני שהיתה עינם צרה בתורה זה לזה, תנו דעתכם שלא תעשו כמעשיהם'. עמדו ומילאו כל ארץ ישראל תורה". דווקא מפני שאין ידיו של ר' עקיבא מתרפות לאחר החורבן הנורא, הוא זוכה להקים תורה חדשה שבבסיסה: "ואהבת לרעך כמוך זה כלל גדול בתורה".
נצר אריאל. איני יכול שלא להעלות על נס, בהקשר זה, את תלמידי ר' עקיבא החדשים, בני הדור הזה. אנשי גוש קטיף היקרים אשר מפעל חייהם נגדע באחת על לא עוול בכפם. צריך להימנות על הזן הנדיר של ר' עקיבא ורחל על מנת לא להישאב אל מחוזות הייאוש לאחר שמונף הגרזן על מפעל חיים. אין טבעי יותר מהרמת הידיים ומן הייאוש, ועל כולנו מוטלת המשימה להיות לצדם. זכיתי בשנה האחרונה להכיר מעט את אנשי קהילת 'נצר אריאל', להתבונן בהשתאות על מגורשי היישוב 'נצרים' אשר הכריעו להיבנות מחדש. לאחר שחשו על בשרם עד כמה שמם העולם בלא תורה בישראל קמו מן ההריסות והחלו בהקמת קרן של אמונה גדולה בעיר אריאל. אנשים יקרים, איני יודע מנין שואבים אתם את הכוח, כיצד רוחכם נותרה איתנה. אשריכם על מפעלכם הברוך ויתקיים בכם אשר נתקיים בתלמידי ר' עקיבא שלאחר המגפה: "עמדו ומילאו כל ארץ ישראל תורה".     
*** כיסופים- פרקי התבוננות בעקבות עקירת הישובים בגוש קטיף/ ליאור אנגלמן. 
       להזמנות- 052-5666384