הרב ליאור אנגלמן
מכורים

התמכרות. מין תחושה כזו האוחזת בכל הישות, בגוף ובנפש ובמה שחזק מן הגוף ועמוק מן הנפש... תחושה שאי אפשר בלי... פשוט אין חיים בלי הדבר שאליו אנחנו מכורים. אף שהשכל יודע שאפשר לנצח, והלב מרגיש כי הגיעה השעה להתיר את האזיקים הכובלים אותנו אל הדבר הממכר ההוא, בכל זאת אין בנמצא כוחות להתיר את סבך הקשר. ניסיונות סרק רק מגבירים את התחושה העמוקה כי אין חיים בלי... כי לעולם לא נוכל להיחלץ. ואין איש מבין את ייסוריו של רעהו המכור, אף שאין כמעט בנמצא אדם שאינו מכור גם הוא לדבר מה...  
ההתמכרויות הקטנות הללו, המייצרות בנפשנו תלות מדומה בדברים הקטנים, לאמתו של דבר מנתקות אותנו מן התלות בבורא עולם, תלות במקור החיים. תלות שאין חופש שידמה לה. וכבר עברו עלינו החגים וביקשו ללמדנו כי אפשר בלי... חווינו על בשרנו כי ניתן להתקיים אפילו בלא הדברים היסודיים ביותר. בפסח שעבר למדנו להתקיים בלי המזון הבסיסי, הלחם, בשבועות למדנו לוותר על שנת הלילה למען דבר גדול יותר. בראש השנה הכול התחדש והשתנה לבלי הכר. ביום הכיפורים התנתקנו ליממה שלמה מכל המרכיבים הפיזיולוגיים של החיים.
בסוכות אפילו למדנו לאכול, לישון ולחיות בחוץ, בלי הבית שאליו אנחנו כל כך רגילים, בעוד שלמה המלך, החכם מכל אדם מצליף בנו במהלך החג מתוך מגילת קהלת כי "הכול הבל". כי כל דבר בפני עצמו המצוי תחת השמים הנו "הבל הבלים". התמכרות לחכמה היא הבל והתמכרות לממון היא הבל, התמכרות לשחוק היא הבל ואפילו התמכרות לדאגה עבור הדור הבא היא הבל, ורק הצצה אל מבעד לשמים, אל מעל השמש, אל הנצחי והקיים לעד, אל מקור כל הטוב והשפע, מעניקה לכל דבר בעולם את מקומו הראוי לו בלא הפרזה ובלא התמכרות, כי "את הכול עשה יפה בעתו". 
ועכשיו... אחרי החגים, איש איש וימי החולין שלו, איש איש והתמכרויותיו הקטנות והגדולות. המכור לכוסות הקפה והמכור לסיגריות, המכור לממתקים והמכור למחיאות הכפיים של הסובבים, המכור לתאווה, המכור לכבוד, המכור להרגלים, המכור למותר והמכור לאסור, המכור למשפטים מסוימים ולמריבות הקטנות, המכור לביקורתיות ולציניות, המכור לעבודה והמכור לגלישה ברשת. כולנו למדנו בימי החגים להתחדש ולנתק הרגלים מכבידים. האם תיתן לנו תקופת החגים, ימי ההתחדשות את הכוח להיגמל?  
כמו בכל גמילה, הכוח הנדרש הוא בעיקר כוח הרצון. השכנוע הפנימי להיגמל ויהי מה, והנכונות המעשית לשלם מחיר, כבד ככל שיהיה, על מנת לרכוש את החירות מחדש. כבכל גמילה, לאחר כמה שעות הכול מתערפל, אין הדעת שולטת באדם ואין בו פקחות להבחין בין טוב לרע, הדבר היחיד שמעסיק את הנגמל הוא מושא התמכרותו, אליו הוא משתוקק כל כך. אין שכל, אין דעת, אין פקחות, רק אש בוערת אל הדבר האבוד. כמו תמיד הקושי מביא עמו גל של ספקות, של הרהור מחדש בדבר הצדק שבגמילה, ופעמים הדבר האחרון שנכון לעשות הוא לעצור ולבדוק מחדש. חייבים לחשוב לפני, אך תוך כדי יש לנוע אל היעד הנכסף בלא לחשוב בשנית עד התרת התלות.
ר' צדוק הכהן ניסח זאת כך: "ראשית כניסת האדם לעבודת ה' צריך להיות בחיפזון... מפני שההתחלה לנתק עצמו מכל תאות עולם הזה שהוא מקושר בהם, צריך לשמור הרגע שמתעורר בו רצון ה' ולחפוז על אותו רגע, למהר לצאת מהם, אולי יוכל..." (צדקת הצדיק א).  
ואחר כך? אחר כך מגלים שמה שנדמה כבלתי אפשרי הוא בהישג יד, שהחיים בלי הופכים לחיים עם הרבה דברים משמעותיים אחרים. ואחרי כן... אחרי כן מגיע החופש הגדול. החופש לבחור בלי תלות, החופש לחיות בלי התמכרות, החופש להיות בן חורין. אחרי החגים - יתחדש הכל