הרב ליאור אנגלמן
מקימי/ סיפור.
בן ארבעים לבינה היה יונה אברהמי, ועד לא מכבר גבאי בית הכנסת היה בעירו שבדרום. דמה בית הכנסת שלו לשאר בתי הכנסת שבמקומו, ארון הקודש מכוון כנגד מקום קדש הקדשים שבירושלים ובקרבו ספרי תורה הדורים. על הכתלים מיני קישוטים מזהב המפארים את בית התפילה ולצידם הקדשות לעילוי נשמת מתפללים, שבחייהם היו פוקדים את המקום שלוש פעמים ביום, ומעת שנלקחו לבית עולמם אינם זזים מבית הכנסת לעולם, לקיים מה שנאמר 'ונתתי להם בביתי ובחומותיי יד ושם'. סדורים היו המושבים ופניהם איש אל אחיו, לא שכיוונו יושביהם בתפילתם זה אל זה חלילה, אלא מאחר שהיו הפנים מאירות איש אל רעהו, היה הלב מכוון באהבה לשמים. בימות החול היה החלל מתמלא ניחוחות של תה עם נענע שהיה מכין יונה לחבריו המתפללים, ובשעת בין הערביים, בין מנחה לערבית, כשהיה ריח העלים מתערב בניחוח דברי התורה שיצאו מפי רב בית הכנסת, נתמלא כל האולם כולו בשמים, שריחם כריח הקטורת.
חכם גדול ובקיא בתורה היה הרב, ואף על פי כן לא הגביה דרשתו ממעל להשגת השומעים, שלא היה רוצה להתגאות בתורה ולהיראות ברבים כמי שזכה שייגלו לפניו סתריה. פעם אחת, ביום השלישי לסדר פרשת "וירא ה' אל אברם", היה הרב דורש במידותיו של אברהם אבינו. כיון ששם משפחתו של יונה על שמו של אברהם אבינו היה קרוי, הטה יונה אוזנו יותר מבשאר ימים. "צאו וראו", פתח הרב, "מאברהם אבינו למדנו שני דברים. למדנו שצריך אדם לקבוע מקום לתפילתו ולמדנו הכנסת אורחים. קביעת מקום לתפילתו כדי שיזכה להקביל בקביעות פני השכינה, והכנסת אורחים כדי שיגמול חסד עם יצירי כפיו של האדון יתברך. שמא תאמר, פעמים שאי אפשר לצאת ידי שניהם, אמר אברהם לקב"ה: 'אל נא תעבור מעל עבדך' ויצא להקביל פני האורחים, נמצאת למד שגדולה הכנסת אורחים יותר מהקבלת פני השכינה". נכנסו הדברים בלבו של יונה אברהמי והתחיל מדקדק בקבלת אורחי בית הכנסת יותר מבתחילה.
אוהב היה יונה אברהמי את רבו, שמח בעמלו בטרחת בית הכנסת, וטוב היה לו בעולמו. ומפני מה נאמרים הדברים בלשון עבר? מפני שלימים התקשה יונה בפרנסתו ובפרנסת אנשי ביתו, ולא מצא כדי מחייתו. תחילה מיאן להעתיק עצמו ממקומו ולכתת רגליו בעיר אחרת לבקש פרנסה, שהיה קשה עליו לפרוש מבית הכנסת שבעירו. אפס, קשה בעיניו עוד יותר לאסוף מעות של צדקה מן המתפללים בעת אמירת 'ויברך דוד' עבור עצמו. סוף דבר נטל עצמו יונה ממקומו, נשק לפרוכת, שלשל מקצת עלי נענע לכיסו, הניח שק של דמעות בבית הכנסת ונעקר מעירו.
נתקיים בו, ביונה, משנה מקום משנה מזל. בחלוף זמן מועט מצא לעצמו מלאכה הגונה ונשתכר למעלה מכפי צורכו. נתחבב עליו מושבו החדש ונעמה לו מלאכתו, ובין התפילות כמעט שנשתכח ממנו מקומו הקודם. 
לא בנקל בא יונה אברהמי בשערי בית הכנסת "כיסא רחמים" שבעירו החדשה, אלא שלהתפלל צריך ואין לך מקום נאה לתפילה מבית הכנסת. מקום חדש- מנהגים חדשים. ריח הנענע שלא קידם עוד את פניו, פינה מקומו לשלט שהיה תלוי בכניסה: "מפאת קדושת המקום אין להכניס דברי מאכל ומשתה לבית הכנסת". חשש חלחל ללבו של אברהמי, שמא מחמת כל אותן כוסות נענע שהכין נתחלל כבוד בית הכנסת בעירו. ספסלי בית הכנסת היו סדורים שורות שורות, מופנים כלפי ארון הקדש ואין איש רואה פני אחיו בעת התפילה. גווני הזהב שהיה רגיל בהם התחלפו בגוונים של עץ, ועל כל מושב ומושב חרוט שם בעליו.
תחילה לא הבחין בכיתוב אשר על המושבים, נכנס בצעדים מהוססים מתוך תקווה כי יבחינו בו ויורו לו מקום לישב בו, לבסוף מצא לו מקום והתיישב. מעט מעט התחיל הלב נמשך אחר האותיות, שלא במהרה אדם זוכה להתכוון במקומו החדש. משבא לפסוק "אשרי יושבי ביתך" במנחה של ערב שבת, הרגיש טפיחה על כתפו. "סליחה אדוני, אבל זהו המקום שלי". לא ידע יונה מפני מה, אבל סומק עלה בפניו, משל נתפס זה עתה ובידו גזלה. ראה שאין איש מבחין בו ומיהר להתיישב בכיסא סמוך שהיה ריק. מזמורי קבלת שבת לא התנגנו על פיו כדרך שהיו מתנגנים בעירו, שהיה מתיירא שמא שוב השיג גבול ונטל את שאיננו שלו, משארך הזמן במקומו הופג החשש ושב אל תפילתו. פיוט "לכה דודי" כבר נמשך על שפתיו במתיקות נעימה. "מִקְדַּשׁ מֶלֶךְ עִיר מְלוּכָה. קוּמִי צְאִי מִתּוֹךְ הַהֲפֵכָה. רַב לָךְ שֶׁבֶת..." ושוב טפיחה! הפעם הביט בו אדם בפנים כבויות, בלי "אדוני" ובלי "סליחה". יונה אברהמי קם נזוף מן המקום בעוד הציבור מנגן "וְהוּא יַחֲמוֹל עָלַיִךְ חֶמְלָה". 
מה יעשה יונה לא ידע. לצאת מבית כנסת אינו יכול, שמעולם לא הורגל לפרוש קודם גמר התפילה, לישב אינו יכול מפחד המקימים. עמד ושר לעצמו "לֹא תֵבוֹשִׁי וְלֹא תִכָּלְמִי", עד שאדם שישב בקרבתו הורה באצבעו כלפי מושב שהיה פנוי ונתיישב. בדרך נס נמשכה התפילה והוא על מקומו. גם ביום המחרת ישב שם וזכה להאריך באותו מקום עד לאחר ההפטרה. בקריאת ההפטרה נתכבד אדם שהיה מוכר ליונה, 'מקימי מליל אמש', נזכר. 'באמת, יפה הוא מנעים', חשב לעצמו יונה וליבו נכון למחול ולסלוח. סיים מקימו את ההפטרה והשלים ברכותיה: "...עַל כִּסְאוֹ לֹא יֵשֵׁב זָר וְלֹא יִנְחֲלוּ עוֹד אֲחֵרִים אֶת כְּבוֹדוֹ..."
כל כך נעמה המנגינה ליונה, עד שבקושי השגיח בטפיחה, טפיחה קלה, עדינה. ילד כבן שבע עמד לצידו והפטיר לעומתו: "זה המקום שלי". הביט יונה בצער וביקש לעבור לכיסא שלצידו, עד שהוסיף הילד: "וזה של אבא שלי".
ולא מצא יונה מנוח לכף רגלו...