הרב ליאור אנגלמן
סוד השמרים והלישה.

ענווה וגאווה.
מצה זו שאנו אוכלים בפסח מסמלת בין השאר את מידת הענווה (ע"פ הזהר ח"ב, מ, ב). היא אינה תופחת מעל לממדיה האמיתיים, אינה מבקשת להיראות גדולה ומלאה כלחם התפוח שאנו פוגשים בשאר ימות השנה, שנפחו מרובה ומראהו מרשים. כדי שנהיה מסוגלים להכיר טובה בפסח בלא סייג לרבש"ע על שבחר בנו מכל העמים והוציאנו ממצרים, ולמען נשכיל להיפתח למידת האמונה, עלינו לקנות תחילה את מידת הענווה. בלעדיה איננו מסוגלים לקבל עול מלכות שמים באמת, ובהעדרה בוודאי לא נוכל לומר בלב שלם על טובותיו של הקב"ה עמנו: 'דיינו'.
הפער בין מראהו הגאוותני של הלחם לבין צורתה הפשוטה של המצה טמון בשני גורמים, נוכחות השמרים והפסקת הלישה. הוספת שמרים (שאור) לעיסה גורמת להחמצתה, אך גם בלא תוספת שמרים, השהיית הבצק העשוי מקמח ומים במשך שמונה עשרה דקות בלא לישה ותנועה, גורמת לעיסה להחמיץ ולתפוח, והרי היא יוצאת מכלל מצה.

גאוות השאור.
השמרים, אם כן, הם סמל לגורם הבא מבחוץ וגורם לתפיחה ולאשליה של גדולה. לא מחמת הקמח והמים תפחה העיסה, לא בשל איכותה היא נראית כה מרשימה, כי אם בשל כוח שדבר אין לו עמה, מחמת השאור שכל כוחו בתהליך ההתפחה. 
אדם המביט על עצמו נכוחה, הרואה באמת מה הוא ומהם חייו אינו תופח במהרה, הוא מתמלא ענווה. 'הנני', מבאר רש"י, זה לשון ענווה (פירושו לבראשית כב, א). דווקא מודעותו של האדם לעצמו והכרה מדויקת בערכו גורמות לאדם להופיע בעולם בממדיו האמיתיים, בלא שיגביה עצמו למעלה מערכו. הגאווה הינה תוצאה של אדם שאינו מודע באמת לעצמו. היא חודרת אל האדם על פי רוב מן החוץ. כוח אחר עלול להתסיס באדם את אשליית הגאווה. יכול הכוח הזה להיות מעמד כלכלי או תואר לו זכה, לעתים זהו תפקיד המלווה בשררה, קשרים עם גורמי כוח או סתם כישרון דיבור או הופעה. מחיאות כפיים וכבוד מן הסביבה מהווים שמרים ומייצרים תסיסה. כל אלה ורבים אחרים הופכים לשאור המגדיל ומנפח את האדם עד ששכחת עצמו מסנוורת את עיניו וגאוותו מרקיעת שחקים...

ענוות הלישה.
אמנם, כפי שהעיסה אינה מחמיצה אך ורק בעקבות מפגש עם השמרים, ולעתים החמצתה באה לה בהעדר לישה, כך גם בנפשו של האדם, יש אשר הפסקת תנועת הלישה היא היא מקור גאוותו הגדולה. הלישה היא סמל התנועה וההתפתחות, סמל העיבוד שאנו מעבדים את הבצק ומבקשים להביאו למצב איכותי יותר ויותר. כל אימת שהבצק נילוש תחת ידינו אין בו חשש החמצה, כביכול מודע הוא לכך שעדיין עליו לעמול וללמוד, להתפתח ולהשתנות, ואינו יכול לנוח ממסעו מתוך תחושה כי כבר כבש את יעדו. אכן בעת שינוח הבצק ויחוש כי כבר השיג את מבוקשו, ילך ויתפח, יתגאה ויתנפח. תחושת האדם כי הגיע אל המנוחה והנחלה היא היא מלכודת הגאווה. 
שאלת השאלות בפסח היא 'מה נשתנה?' אנו מבקשים לבחון ולברר במה השתננו מאז השנה שעברה, מנסים לבחון האם עודנו לשים את הבצק שלנו, עמלים על מידותינו, על עבודת ה' שבנו, או שמא כבר חלחלה לה תחושת ההשלמה עם מה שהננו, המביאה עמה חידלון מן הלישה. פסח חל בחודש הראשון לחודשי השנה, הראשון להתחדשות, הראשון לתביעת האדם מן עצמו להימצא כל חייו בחיים של לישה, חיים של תנועה מתמדת המבקשת להשתנות ולהתחדש, לישה שאינה אלא סוד הענווה.

כולנו מסובין.
אין לטעות בהסבה בפסח, זוהי אינה הסבת האדון הגאוותן החש כי כל היקום נמצא בשליטתו וכבר כבש את כל מטרותיו והרי הוא מושלם. זוהי הסבת בן החורין מיצריו המוכן לחיים של עמל ותנועה והמודע לסכנה שבישיבה נטולת הלישה: "...שגם אחרי כל הביקושים והחיפושים אין המגמה 'להיות', אלא להבין ולהשתדל להיות יותר ויותר, וכל הדומה (המדמה) 'להיות' ולהפסיק את ההשתדלות, הרי דומה שההשגה היא התכלית, ובזה גורר את העוון... 'וכל מקום שנאמר 'וישב' אינו אלא לשון צער: 'וישב ישראל בשטים ויחל העם לזנות'. כי הציור שכבר גמרו את עבודתם, אם מפאת טעות שיותר אינם רוצים להגיע, אם מפאת זלזול בהשגות, שזהו בחינת 'ישיבה', יש בזה צער משום שגורמת את העוון, ורק היגיעה הרצויה היא שמשכחת עוון" (הרב חרל"פ מי מרום ב').
הסבה איננה ישיבה נטולת מעש החוטאת בגאווה. אנו מסבים כעבדיו של הקב"ה, מוכנים ללוש בשמחה עד בלי די את עיסת חיינו, חיי עבדי ה' שעמלם הוא אושרם.